Glassblåsing

Glassblåsing er en teknikk som hovedsakelig brukes til å fremstille kunstglass. Det er en glassformingsteknikk som innebærer å blåse opp smeltet glass til en boble ved hjelp av et blåsepipe (eller blåserør). 

En person som blåser glass kalles en glassblåser eller glasshåndverker.

Ingen vet med sikkerhet når og hvor glass ble oppfunnet, sannsynligvis har det oppstått flere steder. Man vet at glass ble tilvirket i Syria omtrent 5 000 år f.Kr. og derfra spred seg til Egypt og andre steder. Bruken av glassmasse var da begrenset til å «glasere» objekter av stein og leire.

Råmaterialet i glass består av sand (59 %), soda (18 %), dolomitt (15 %), kalkstein (4 %), nefelin (3 %) og sulfat (1%). Forholdet mellom de ulike bestanddelene varierer, avhengig av hva glasset skal benyttes til og hvorvidt man vil ha det lettflytende eller «kaldt», det vill si sakteflytende og lettere å jobbe med. Ved fremstilling av farget glass kan man også tilsette ulike metalloksider eller andre kjemikalier som fosfat, selen eller gull.

Blåsing av glass ble det startet med på midten av det første århundre f.Kr., det ble utarbeidet glassformingsteknikker og verktøy. Ved å blåse luft inn i en smeltet glassklump ble det en luftlomme inne i glasset, slik at glassgjenstanden kunne brukes som en beholder. Dette er basert på den flytende strukturen til glass der atomene holdes sammen av sterke kjemiske bindinger i et uordnet og tilfeldig nettverk. Derfor er smeltet glass viskøst nok til å bli blåst og stivner gradvis når det mister varme.

 Metoder 
miniatyr|Murano glassverk, blåsing av en glasshest
Etter som glassblåseteknikker ble utviklet i løpet av flere tiår etter oppfinnelsen. De to viktigste metodene for glassblåsing er friblåsing og formblåsing.

Frihåndsblåsing er den klassiske og mest kunstneriske formen for glassblåsing hvor glassblåseren former glasset manuelt ved å blåse i en blåsepipe og bruke verktøy som tenger, saks og former. Dette brukes ofte i kunstglass, studiohytter og ved tradisjonelle glassverk. Her krever det stor presisjon og erfaring og hver gjenstand blir unik.

Formblåsing er når den varme glassmassen blåses inn i en ferdig form. Formen kan være av metall, tre eller grafitt, og gir produktet sin endelige fasong. Brukes i halvindustriell produksjon av drikkeglass, skåler og vaser. Gir mer ensartede produkter og høyere produksjonstakt enn frihåndsblåsing.

Begge metodene kan kombineres, og i moderne glasshytter brukes ofte elementer fra begge teknikker – avhengig av produkt og design.

 Prosessen 
miniatyr|thumbtime=5.0|Fremstilling av Erika Lagerbielkes vinglass "Intermezzo" på Kosta glasbruk, video.Glassblåsingens prosessen starter med oppvarming av råmaterialer som silikasand, soda og kalkstein i en smelteovn til ca. 1100–1200 °C. Glasset får får en honningaktig konsistens og holdes varm i en ovn. Glassblåseren bruker en blåsepipe og dypper enden i den smeltede massen. Ved å rotere blåsepipen samles en klump med glass på tuppen. Glassblåseren blåser forsiktig inn i røret for å lage en liten luftboble i glasset, denne boblen utvides gradvis og danner kjernen i formen.

Glasset formes ved hjelp av verktøyet som ulike sakser, tenger, skjæreverktøy og treformer eller metallformer, men rotasjon og tyngdekraft er også meget viktigst i formprosessen. Glasset kan også rulles på en marver (kjøleplate) for å jevne ut overflaten. Underveis må glasset ofte varmes opp igjen for å holde det formbart, dette gjøres flere ganger mens formen utvikles.

Farge kan tilsettes med glasspulver, tråder eller flak. Mønstre og teksturer kan lages med verktøy eller ved å blåse glasset i spesialformer. Ferdig formet glass kuttes av blåsepipe og legges i en avspenningsovnen. Her kjøles det gradvis ned over flere timer for å unngå spenninger og sprekkdannelse. Glasset kan etterarbeides ved sliping, polerering eller gravering etter avkjøling.

 Referanser 

 Se også 
 Glasshåndverker
 Glassverk

Kategori:Håndverk
Kategori:Glass