1 (album)

1 er et samlealbum av The Beatles, utgitt 13. november 2000. Albumet inneholder samtlige av bandets nummer 1-hitsingler på de amerikanske og britiske listene. Sangene på albumet ble originalt gitt ut mellom 1962 og 1970. Albumet ble gitt ut tretti år etter bandets brudd, og var deres første samlealbum som var tilgjengelig på en enkel CD. Tidligere samlealbum som Past Masters, 1962-1966 og 1967-1970 har kun vært tilgjengelig som dobbeltalbum. 1 var en suksess hos både kritikere og publikum, og ble årets bestselgende album. 

Bakgrunn
Albumet er satt sammen av plateprodusent George Martin sammen med Paul McCartney, George Harrison og Ringo Starr. 1 inneholder 27 sanger som ble nummer 1 i Storbritannia på musikklistene og/eller de amerikanske listene. Det er vel å merke at sangen «For You Blue» av Billboard ble registrert som nr. 1, som dobbel A-side-singel sammen med «The Long and Winding Road». Capitol Records anså «For You Blue» som B-siden og promoterte den ikke som en A-side. «Day Tripper» ble inkludert på 1, siden den lå som nummer 1 i Storbritannia som dobbel A-side sammen med «We Can Work It Out», mens det i USA kun var «We Can Work It Out» som ble registrert som nummer 1. De eneste singlene gitt ut i både Storbritannia og USA som ikke nådde nummer 1 i noen av landene (og var derfor ikke «kvalifisert» for albumet), var «Please Please Me» og «Strawberry Fields Forever» – begge nådde nummer 2 på de britiske listene. «Please Please Me» er regnes for å være The Beatles' første britiske nummer 1-singel; det er fordi den nådde topplassering i musikkmagasinene New Musical Express og Melody Maker. Den toppet derimot ikke den offisielle britiske hitlisten publisert av Record Retailer. «Strawberry Fields Forever» var en del av en dobbel A-side-singel sammen med «Penny Lane», og britiske salgsmyndigheter talte derfor salgene med et halvt salg per sang for hver solgte enhet. Dette halverte tallene for det reelle salget, og singelen nådde «kun» 2.-plass på listene, rett bak Engelbert Humperdincks debutsingle «Release Me».

Dette albumet var en kombinasjon av både amerikanske og britiske versjoner av det tidligere albumet 20 Greatest Hits, med «Something» lagt til. «Something» ble utelatt fra 20 Greatest Hits på grunn av tidsbegrensninger. På 1 ble «Hey Jude» gitt ut i sin originale full-lengde versjon på litt over syv minutter; på den amerikanske versjonen av 20 Greatest Hits ble den gitt ut i en forkortet versjon.

Restaurering
Før 1 var alle 27 sangene tilgjengelig i to restaurerte CD-versjoner. Den første var på de originale Beatles-albumene, som alle ble gjenutgitt i 1987 og på Past Masters, Volume One og Past Masters, Volume Two, begge fra 1988. Den andre restaureringen ble gjort tilgjengelig da CD-versjonene av The Beatles 1962-1966 og The Beatles 1967-1970 (gitt ut i 1993). Forbedringen av lydkvaliteten var mindre åpenbar i sammenligning med 1.

De originale analoge mastertapene ble remasteret digitalt med 24 bits oppløsning, fikk Sonic Solutions NoNoise-prosess og overført til 16 bit ved hjelp av Prism SNS Noise Shaping. Peter Mew foretok remaster-prosessen i Abbey Road Studios. Mange fans mente at sangene mistet noe av sin originale dynamikk og sitt opprinnelige lydbilde. For eksempel var den to minutters lange «fade-outen» på «Hey Jude» redusert, og trommeintroen til «Something» er mye høyere enn på den originale LP-versjonen. 

På den andre siden er kvaliteten og klarheten på sporene forbedret, noe som frembringer en rikere og klarere lyd. Dette høres best på de eldste sporene, spesielt «Love Me Do». Redigeringen av sporene ble også forbedret, særlig på slutten av «Penny Lane» hvor bakgrunnsstøy ble fjernet og etter gitarsoloen på «Come Together», hvor hvit støy ble fjernet.

Albumcoveret
Albumets cover er ment å være enkelt og ambisiøst på samme tid. Coveret er designet av Rick Ward, og besto av ett gult 1-tall på en rød bakgrunn. Denne fremstillingen av tallet 1 ble senere brukt på mange andre samlealbum med nummer-1 hits av forskjellige artister, som for eksempel ELV1S: 30 #1 Hits med Elvis Presley og Number Ones med the Bee Gees. På baksiden finner man de berømte bildene av The Beatles tatt av Richard Avedon, opphavsrettslig beskyttet den 17. august 1967. Hele prosjektet bruker forskjellige typer av Helvetica-fonter.

1 ble gitt ut hovedsakelig i tre format - CD (Apple 7243 5 29970 2), vinyl (Apple 529 3251) og kassett (529 9704). CD-en inneholder et 32-siders hefte med en farget side med internasjonale bildecover (totalt 163 cover finnes i hele heftet) og detaljer om innspillingsdato, sted, utgivelsesdato, antall uker som nummer 1 på listene for hver av singlene. Det inneholder også på sine to første sider; en collage med 27 1-tall i forskjellige farger (alle sammen har samme stil som på coveret) med setningen «27 #1 singles = 1», en frase som ble brukt i reklamer og annen promotering for albumet og et følgende forord fra George Martin.

Den doble vinylversjonen ble ikke gitt ut i USA, men den britiske utgaven ble importert. Vinylversjonen inneholder en stor utbrettsplakat som viser 126 bilder fra singlene (37 færre enn på CD-utgaven), og reproduksjoner av de fire Richard Avedon-bildene. Avedon-portrettene dukker også opp på innsiden av coveret. Platene har det samme designet som frontcoveret. Deluxepakningen av vinylalbumet, med fire portretter og plakat, minner om vedlegget til The White Album. Kassetten inneholder et 20-siders hefte, inkludert collaget, George Martins forord og Avelons portretter og informasjon om sporene samt 36 covere på heftets bakside

Salg, kritikk og mottagelse
Mottagelsen av 1 overgikk alle kritiske og kommersielle forventninger, med høye salgstall og listerekorder. Albumet solgte 3,6 millioner kopier den første uken, og mer enn 12 millioner kopier på tre uker i hele verden. Albumet nådde nummer 1 i over 35 land, inkludert USA og Storbritannia. Det ble tidenes raskest selgende album, og det mestselgende albumet i 2000 og i tiåret så langt. Denne prestasjonen gjorde at The Beatles ble det første og eneste bandet/artisten til å ha det best-selgende albumet i to forskjellige tiår (de hadde også det bestselgende albumet fra 1960-tallet med Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band). Det ble også det nest mest solgte samlealbumet i historien, der førsteplassen innehas av The Eagles' Their Greatest Hits 1971-1975.

I Storbritannia ble 1 The Beatles' syttende nummer 1-album, med et salg på 319 126 kopier på en uke i 2000. 18. desember 2000 rapporterte Ananova.com at albumet hadde blitt 2000-tallets bestselgende album – på bare fem uker. Albumet 1 tok igjen Mobys Play i løpet av helgen ved å selge over 1,3 millioner kopier. Det var nummer 1 på de britiske listene i fem uker. Det var også det første albumet som holdt topplasseringen i ni uker på nesten ti år (det forrige var Eurythmics' Greatest Hits). Etter den ellevte uken hadde 1 solgt to millioner kopier i Storbritannia. Albumet var inne på top 75-listen i 46 uker totalt. Den 11. juli 2003 ble albumet sertifisert til 8 x platina av BPI, med over 2,4 millioner kopier solgt i Storbritannia. Det er det tjuefjerde bestselgende albumet i Storbritannia, og det nest bestselgende Beatles-albumet – bare slått av Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band – som er tidenes nest bestselgende album i Storbritannia.

I USA var responsen ganske lik. Det debuterte som nummer 1  med et salg på over 595 000 kopier. I løpet av den andre uken økte salget til 662 000, men rykket ned på listene til fordel for Backstreet Boys' Black & Blue. Men albumet kom tilbake til førsteplassen  den påfølgende uken, og forble på denne plassen i åtte uker med et salg på over 1 258 667 kopier i løpet av juleuken, som var albumets bestselgende uke. Med disse tallene satte The Beatles en ny rekord: det var det syvende høyeste førsteukes salget i Soundscan-historien, og det høyeste for et album som ikke var i sin første uke (denne rekorden ble senere slått av Eminem, som solgte 1 320 000 kopier av The Eminem Show i løpet av den andre uken, 15. juni 2002. Albumet lå 104 uker på Billboard 200, og ble det sjette bestselgende album i USA i 2000. Ved slutten av 2007 ble albumet det niende bestselgende albumet i Soundscans historie (fra 1991 og utover) med 11,1 millioner kopier solgt.Reuters: 2007 U.S. Music Purchases Exceed 1.4 Billion  15. april 2005 ble 1 sertifisert til diamant i USA, med totalt 10 164 000 solgte kopier. 1 er tidenes 84. bestselgende album i USA.

I et presseskriv fastlo Beatles-selskapet Apple Corps at 1 hadde solgt over 27 millioner kopier globalt, hvorav 10 millioner i USA.

Sporliste
Alle sanger er skrevet av Lennon/McCartney, unntatt hvor annet er notert.

Alle sanger er i stereo; unntatt spor 1-3 som er i mono.

CD

 «Love Me Do» – 2:20
Gitt ut i Storbritannia 5. oktober 1962, og i USA 27. april 1964, hvor den nådde nummer 1 i sin 1. uke 30. mai. Dette er versjonen som ble gitt ut i USA, med Andy White på trommer og Ringo Starr på tamburin.
 «From Me to You» – 1:56
Gitt ut 11. april 1963 i Storbritannia og nådde nummer 1 2. mai, hvor den ble i 7 uker.
 «She Loves You» – 2:21
Gitt ut i Storbritannia 23. august 1963, hvor den forble nummer 1 i 6 uker, og igjen  28. november. Gitt ut i USA 16. september 1963, og var nummer 1 i 2 uker fra 21. mars 1964.
 «I Want to Hold Your Hand» – 2:24
Gitt ut i USA 26. desember 1963, der den var nummer 1 i 7 uker fra 1. februar frem til 20. mars 1964. Den ble gitt i Storbritannia 29. november 1963 og var nummer 1 i 5 uker.
 «Can't Buy Me Love» – 2:11
Gitt ut 20. mars 1964 i Storbritannia, hvor den var nummer 1 i 3 uker fra 2. april 1964. Den ble gitt ut 16. mars 1964 i USA, hvor den var nummer 1 i 5 uker fra 4. april 1964.
 «A Hard Day's Night» – 2:33
Gitt ut 10. juli 1964 i Storbritannia, der den var nummer 1 i 3 uker fra 23. juli 1964. Den ble gitt ut 13. juli 1964 i USA og var nummer 1 i 2 uker fra 1. august 1964.
 «I Feel Fine» – 2:18
Gitt ut 27. november 1964 i Storbritannia, der den var nummer 1 i 5 uker fra 10. desember 1964. Den ble gitt ut 23. november 1964 i USA og var nummer 1 i 3 uker fra 26. desember 1964.
 «Eight Days a Week» – 2:44
Gitt ut 15. februar 1965 i USA, hvor den var nummer 1 i 2 uker fra 13. mars 1965.
 «Ticket to Ride» – 3:10
Gitt ut 9. april 1965 i Storbritannia, hvor den var nummer 1 i 3 uker fra 22. april 1965. Gitt ut i USA 19. april 1965, hvor den nådde nummer 1 i 1 uke 22. mai 1965.
 «Help!» – 2:18
Gitt ut 23. juli 1965 i Storbritannia, der den var nummer 1 i 3 uker fra 5. august 1965. I USA ble den gitt ut 19. juli 1965, hvor den var nummer 1 i 3 uker fra 4. september 1965.
 «Yesterday» – 2:05
Gitt ut 13. september 1965 i USA, hvor den var nummer 1 i 4 uker fra 9. oktober 1965.
 «Day Tripper» – 2:48
Gitt ut 3. desember i Storbritannia, der den var nummer 1 i 5 uker fra 16. desember 1965.
 «We Can Work It Out» – 2:15
Gitt ut i Storbritannia 3. desember 1965 og var nummer 1 i 5 uker fra 16. desember 1965. Gitt ut 6. desember 1965 i USA, og var nummer 1 i 3 uker fra 8. januar 1966.
 «Paperback Writer» – 2:18
Gitt ut 10. juni 1966 i Storbritannia og 30. mai 1966 i USA. Var nummer 1 i 2 uker i Storbritannia fra 23. juni, og 2 uker i USA fra 25. juni 1966.
 «Yellow Submarine» – 2:38
Gitt ut 5. august 1966 i Storbritannia, hvor den var nummer 1 i 4 uker fra 18. august.
 «Eleanor Rigby» – 2:06
Gitt ut 5. august 1966 i Storbritannia, der den var nummer 1 i 4 uker fra 18. august.
 «Penny Lane» – 2:59
Gitt ut 17. februar 1967 i Storbritannia, og 13. februar 1967 i USA. Var nummer 1 i USA i 1 uke fra 18. mars.
 «All You Need Is Love» – 3:47
Gitt ut 7. juli 1967 i Storbritannia, hvor den var nummer 1 i 3 uker fra 19. juli. I USA var den nummer 1 i 1 uke fra 19. august 1967.
 «Hello, Goodbye» – 3:27
Gitt ut 24. november i Storbritannia, der den var nummer 1 i 7 uker fra 6. desember 1967. I USA ble den gitt ut 27. november 1967, og var nummer 1 i 3 uker fra 30. desember 1967.
 «Lady Madonna» – 2:16
Gitt ut 15. mars 1968 i Storbritannia, der den var nummer 1 i 2 uker fra 27. mars.
 «Hey Jude» – 7:04
Gitt ut 26. august 1968 i USA og 30. august i Storbritannia. Den var nummer #1 i Storbritannia i 2 uker fra 11. september og var nummer 1 i 9 uker i USA fra 28. september 1968.
 «Get Back» – 3:12
Gitt ut 11. april 1969 i Storbritannia og 5. mai 1969 i USA. Den var nummer 1 i Storbritannia i 6 uker fra 23. april, og i USA i 5 uker fra 24. mai 1969.
 «The Ballad of John and Yoko» – 2:59
Gitt ut i Storbritannia 30. mai 1969 der den var nummer 1 i 3 uker fra 11. juni.
 «Something» (George Harrison) – 3:01
Gitt ut 31. oktober 1969 i Storbritannia, og 6. oktober i USA. Den var nummer 1 i 1 uke i USA fra 29. november 1969.
 «Come Together» – 4:18
Gitt ut 31. oktober 1969 i Storbritannia, og 6. oktober i USA. Den nådde nummer 1 i USA 29. november, og ble der 1 uke.
 «Let It Be» – 3:50
Gitt ut 6. mars 1970 i Storbritannia og 11. mars 1970 i USA, der den var nummer 1 i 2 uker fra 11. april 1970.
 «The Long and Winding Road» – 3:37
Gitt ut i USA 11. mai 1970 og var nummer 1 i 2 uker fra 13. juni 1970. På denne versjonen medvirker London Symphony Orchestra ledet av André Previn. Produsert av Phil Spector, dette er det eneste sporet som ikke er produsert av George Martin på dette albumet.

Vinyl

Hver og en av de fire sidene på vinylutgivelsen representerte forskjellige stiler og faser i the Beatles' karriere: i rekkefølge, Beatlemanias Merseybeat, folk-rock/tidlig-psykedelisk stil, ren eksperimentell/psykedelisk stil, tilbake til basis/rock stil. Dette var tydeligvis et sammentreff, med tanke på at sangene kommer i kronologisk rekkefølge etter original utgivelsesdato. Kassett-utgaven har de to første vinylsidene på sin A-side og de siste to vinyl-sidene på sin B-side, med en lengde på 38:32 og 40:35.

Side en
 «Love Me Do»
 «From Me to You»
 «She Loves You»
 «I Want to Hold Your Hand»
 «Can't Buy Me Love»
 «A Hard Day's Night»
 «I Feel Fine»
 «Eight Days a Week»
Lengde: 18:50

Side to
 «Ticket to Ride»
 «Help!»
 «Yesterday»
 «Day Tripper»
 «We Can Work It Out»
 «Paperback Writer»
 «Yellow Submarine»
 «Eleanor Rigby»
Lengde: 19:41

Side tre
 «Penny Lane»
 «All You Need Is Love»
 «Hello, Goodbye»
 «Lady Madonna»
 «Hey Jude»
Lengde: 19:35

Side fire
 «Get Back»
 «The Ballad of John and Yoko»
 «Something»
 «Come Together»
 «Let It Be»
 «The Long and Winding Road»
Lengde: 21:12

I populærkultur
I parodifilmen The Rutles 2: Can't Buy Me Lunch fra 2002, holder David Bowie et vinylalbum kalt The Rutles 1. Han kaller det «et stykke markedsekstravaganse». Albumets cover er praktisk talt identisk med The Beatles-albumet. Rutles navnet er der, med den samme nedsunken T-logoen som ble brukt av The Beatles og ett stort 1 tall i sentrum, på en rød bakgrunn.

Listeplasseringer
Liste (2000)SertifiseringSalgAustralia9 x platina630 000Østerrike3 x platina120 000BrasilPlatina125 000CanadaDiamant1 060 000Nielsen Music 2007 Year End Music Industry Report For Canada | Reuters Europa9 x platina9 000 000Finland2 x platina72 698Tyskland5 x platina1 000 000Japan8 x platina1 950 000Sør-Korea20 x platina603 818 Nederland2 x platina160 000New Zealand12 x platina180 000Norge3 x platina120 000Sverige2 x platina120 000Sveits3 x platina120 000USADiamant11 000 000Storbritannia8 x platina2 400 000
ÅrListePlassering2000The Billboard 200120012000Australian ARIA Albumliste2001

Globalt salg: 26 937 600+ kopier

Fotnoter og referanser

Eksterne lenker



Kategori:Samlealbum fra 2000
Kategori:Musikkalbum produsert av George Martin
Kategori:Musikkalbum produsert av Phil Spector
Kategori:Apple Records-album
Kategori:The Beatles-plater