Isidor av Sevilla

Isidor av Sevilla eller Isidorus Hispalensis (spansk San Isidoro de Sevilla), født ca. 560, død 4. april 636, var biskop i Sevilla i mer enn tre tiår, forfatter og kirkelærer. Han var en av de fremste lærde i den tidlige middelalder. All senere historieskrivning om Hispania (dagens Portugal og Spania) er basert på hans skrifter. Han var en meget respektert person i kirken, og ble kanonisert i 1598 av den katolske kirken. 

På en tid hvor den klassiske kulturen smuldret opp og analfabetisme spredte seg, var Isidor involvert i konverteringsprosessen av de kongelige vestgotiske arianere til katolisismen. Først assisterte han sin eldre bror Leander, biskop av Sevilla, og fortsette etter brorens død i brorens posisjon. Som broren hadde Isidor en meget prominent plass i kirkerådene i Toledo og Sevilla.

Han er skytshelgen for Spania, og Vatikanets medieutvalg anbefalte i 2002 paven å gjøre ham til skytshelgen også for Internett.

 Liv 
 Barndom og utdannelse 
Isidor ble født i Cartagena ble født i den siste halvdelen av 500-tallet, når er ikke kjent, som sønn av Severianus og Theodora, medlemmer av innflytelsesrik familie som var instrumental i den politisk-religiøse manøveren som maktet å konvertere de vestgotiske kongene fra arianisme til katolisisme, og de ble alle senere kanonisert til helgner:

 Hans eldste bror Leander var hans nærmest forgjenger i bispesetet i Sevilla, og som biskop i opposisjon til kong Liuvigild.
 En yngre bror, Fulgentius, ble lønnet med bispedømmet i Astigi ved begynnelsen av det nye regimet til den katolske kong Reccared I.
 Hans søster Florentina var en nonne og det ble sagt at hun styrte over førti nonneklostre og et tusen nonner.


Om Isidor noen gang omfavnet klosterlivet eller ikke er fortsatt et åpent spørsmål, men selv om han kanskje aldri var tilknyttet noen religiøs orden satt han disse høyt. Da han ble utnevnt til biskop konstituerte han seg selv som munkenes beskytter og i 619 erklærte anathema (ekskommunisering) mot enhver geistlig som på noen måte plaget klostrene.

 Biskop av Sevilla 
Etter Leanders død etterfulgte Isidor ham som biskop av Sevilla og hans lange kall i denne stillingen ble tilbrakt i en periode av politisk forfall og overgang. De gamle institusjoner og den klassiske kunnskapen fra Romerriket var i hurtig i oppløsning. I bortimot to århundrer hadde goterne hatt full kontroll over Hispania og deres manglende interesse for antikken og klassisk læring ble sett på som en trussel mot den innlandske sivilisasjonen.

Isidor var øyensynlig oppmerksom på at både åndelige som den materielle velstanden var avhengig av goternes kultur ble tilpasning den eksisterende og han tok på seg oppgaven å sveise sammen de ulike folkene til en ensartet nasjon som utgjorde det gotiske kongedømmet. For å oppnå dette benyttet han seg av de religiøse og pedagogiske midler som var tilgjengelige. Hans anstrengelser ble belønnet med suksess. Arianismen som hadde dype røtter hos vestgoterne ble erstattet med katolisisme. Nye forsøk på kjetteriet ble undertrykt og over alt ble den religiøse disiplinen styrket.

 Det andre kirkemøte i Sevilla 

 Det fjerde nasjonale kirkeråd i Toledo 
Ved dette rådet som begynte den 5. desember 633 var alle biskopene i Hispania tilstede. Isidor, skjønt langt framskreden i alder, presiderte over dets rådslagninger og var opphavsmann til de fleste av rådets vedtak. Rådet uttrykte med sannsynlig tålelig nøyaktighet for Isidors sinnelag og innflytelse. Posisjonen og aktelsen som ble gitt til kongen var bemerkelsesverdig: Kirken er fri og uavhengig, dog bundet i høytidelig lydighet til den anerkjente konge: ingenting ble dog sagt om lydigheten til biskopen i Roma.

Det var det fjerde nasjonale kirkemøte i Toledo og ved Isidors påvirkning ble det gjort en bestemmelse som kunngjorde og krevde at alle biskopene etablerte læresteder i sine respektive katedralbyer i henhold til de allerede eksisterende skoler assosiert med Isidor i Sevilla. Innenfor sin egen domsmakt hadde han benyttet store ressurser på utdannelse for å motvirke den voksende innflytelsen fra den gotiske barbarismen. Isidor var den blendende begavelse som blåste liv i utdanningsbevegelsen som hadde Sevilla som sentrum. Studiet av gresk og hebraisk, foruten de frie kunstarter, ble obligatorisk. Studier i lov og medisin ble også oppmuntret. Gjennom autoriteten til det fjerde kirkemøte ble påbudet om å opprette læresteder gjort obligatorisk via alle bispesteder i kongedømmet.

 Verker 
Isidor var mest kjent for sine mange skrifter: Differentiæ var en redegjørelse over ordenes og tingenes forskjell; Proemia, en beskrivelse av bøkene i Bibelen; De Ortu et Obitu Patrum handlet om verkene og kirkefedrenes død; Officia var en forklaring av kirkeritualer; De Natura Rerum (Om tingenes vesen), en beskrivelse av verden slik den var kjent på Isidors samtid; Liber Numerorum, tittelen henviser til aritmetikkens vitenskap, men den behandlet isteden den mystiske meningen av nummer i Bibelen; Chronica, en historie om verden fra skapelsen til isidors egen tid; Allegoriæ, om allegoriene som var tilknyttet Bibelfortellingene; Sententiæ var en avhandling om kristen moral og doktriner løst basert på Gregor I den stores Moralia; De Ordine Creaturarum, om den åndelige og den materielle verden; og Etymologiæ, en encyklopedi av all kunnskap.The Medieval Bestiary: Isidore of Seville

Isidors latinske stil i hans store verk Etymologiæ, og i hans øvrige verker, er enkel og overskuelig, men ikke klassisk ettersom den er preget av de lokale vestgotiske tradisjoner. Den avslører mye av de defekter karakteristisk for alle tidsaldrer og avslører spesielt en voksende vestgotisk påvirkning. På grunn av dette har Isidor blitt kalt verdens siste innfødte latinske taler.

 Etymologiæ 
Lenge før araberne hadde oppdaget gresk filosofi introduserte Isidor Aristotles for sine landsmenn. Han var den første kristne skribent som tok på seg oppgaven å sette sammen summen av verdens kunnskap i form av sitt viktigste verk, Etymologiæ. Verket er også kjent hos klassisister som Origines (forkortet som Orig.). Denne encyklopedien – den første kjente som ble satt sammen i middelalderen – sammenfattet all lærdom, antikk så vel som moderne, og dannet en enorm samling på 448 kapitler i 20 bind. Verket har mange fragmenter med klassisk lære og som således er blitt bevart istedenfor gått tapt. På den annen side, noen av disse fragmentene gikk tapt nettopp på grunn av at Isidors verk ble så høyt verdsatt at mange mente at de individuelle verkene til klassikerne var blitt overflødige, og derfor ikke lenger avskrevet og således gikk tapt.

 De første tre bøkene omhandler trivium og quadrivium. Hele den første boken er viet til grammatikk, inkludert verselære. Ved å etterligne Cassiodorus og Boëthius bevarte han den logiske tradisjonen ved å reservere den andre boken for retorikk og dialektikk.
 Bok fire for: avhandlinger om medisin og bibliotek
 Bok fem, om lov og kronologi
 Bok seks, om geistlige bøker og stillinger
 Bok syv, om Gud og de himmelske og jordiske hierarkier
 Bok åtte, om kirken og dens sekstiåtte sekter
 Bok ni, om språk, folk, kongedømmer og offisielle titler
 Bok ti, om etymologi (som ga verket sitt navn)
 Bok elleve, om mennesket
 Bok tolv, om buskap og fugler
 Bok tretten, om verden og dens deler
 Bok fjorten, om den fysiske geografi
 Bok femten, om offentlige bygninger og veglegging
 Bok seksten, om steiner og metaller
 Bok sytten, om jordbruk
 Bok nitten, om skip, hus og klesdrakter
 Bok tyve, om levnetsmidler, huslige og landbruksredskaper, og møbler og inventar.

Verkets berømmelse overførte en ny drivkraft til å skrive encyklopedier, noe som bar frukt i de påfølgende århundrer i middelalderen. Verket var den mest populære kompendium i middelalderens biblioteker. Det ble trykket i minst ti utgaver mellom 1470 og 1530 og således viste at Isidors popularitet fortsatte inn i renessansen. Inntil 1100-tallet endelig kunne oversette fra arabiske kilder overførte Isidor alene hva de vestlige europeere husket fra verkene til Aristoteles og andre grekere, skjønt hans forståelse av gresk var noe begrenset. Etymologiæ ble kopiert i stor stil, spesielt i middelalderske bestiarier.

 Ordenes forklaringer 
Det er svært lite som er originalt i Etymologiæ. Isidor lånte fra verker fra tidligere forfattere som Plinius den eldre, Solinus, Aristoteles, Justin Martyr, Lucretius, Cassiodorus, Servius, Sveton, Hyginus, og mange andre. Selv om Isidor var meget belest var han ingen kritisk leser og det var svært lite han stilte spørsmål ved. Han hovedhensikt med Etymologiæ var ikke bare å nedtegne fakta slik han så dem, men å knytte mening til dem, vanligvis gjennom etymologi slik som tittelen hentyder. Etymologi er studiet av ordenes opprinnelse, et forsøk på å spore deres utvikling tilbake til deres opprinnelse. Isidor mente at tingenes navn var knyttet til det «første» språket, hebraisk, men hans ordtydning var hovedsakelig kun fantasifull ved at han knyttet ord og ord som ikke var relaterte sammen ved at de hadde lik lyd eller form for å få den meningen han søkte. Dette var ikke spesielt for Isidor, men en selskapslek som var populær i hele middelalderen, og man finner de samme forklaringene hos for eksempelvis Snorre Sturlason på 1200-tallet som i Edda knyttet feilaktig æser til Asia. Isidor fant ut at ørner, aquila, ble så kalt for deres skarpe syn, acumine.

 Jordens form 

 Ettermæle 
Isidor var den siste av antikkens kristne filosofer slik han også var den siste av de store latinske kirkefedre. Han var uten tvil den mest beleste og lærde mann av sin tid og øvde en langtrekkende og en umåtelig innflytelse på utdannelsessystemet i middelalderen. Hans samtidige og venn, Braulio, biskop av Zaragoza, så på ham som en mann som ble løftet opp av Gud for å redde de iberiske folkene fra tidevannsbølgen av barbari som truet med å oversvømme den gamle sivilisasjon i Hispania. Det åttende kirkeråd i Toledo i 653 nedtegnet deres beundring for hans karakter ved disse rosende ord: «Den usedvanlig doktor, den siste ornament av den katolske kirke, den mest lærde mann i de siste år, alltid for å bli nevnt med ærbødighet, Isidor». Denne hyllest ble godkjent av det femtende kirkeråd i Toledo som ble holdt i år 688.

 I Dantes Den guddommelige komedie (Paradiso' X.130), er han nevnt blant kirkens teologer og doktorer sammen med Richard av St. Victor og Beda den ærverdige. 
 Han ble kanonisert av den katolske kirke i 1598 og erklært som en Doktor av kirken i 1722.
 I 2003 ble han foreslått som beskytterhelgen for Internett, men var til slutt ikke blant de top seks øverste stemmene i en italiensk Internett-avstemning.

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 Primære kilder 

 Etymologiae (komplett latinsk tekst)

Sekundære kilder
 Herren, Michael. «On the Earliest Irish Acquaintance with Isidore of Seville». Visigothic Spain: New Approaches. James, Edward (red). Oxford: Oxford University Press, 1980. ISBN 0-19-822543-1.
 Henry Wace, Dictionary of Christian Biography
 Encyclopædia Britannica, 1911-utgaven
 Denne artikkelen har tekst fra 1913-utgaven av Catholic Encyclopedia, jfr. artikkel «St. Isidore of Seville» av John B. O'Connor, en utgivelse som nå er offentlig tilgjengelig og uten låste rettigheter.

Annet materiell
 Order of St. Isidore of Seville
 Jones, Peter. «Patron saint of the internet» . The Telegraph , 27. august 2006 (Review of The Etymologies of Isidore of Seville, Cambridge University Press, 2006 (ISBN 0-521-83749-9))
 Shachtman, Noah. «Searchin' for the Surfer's Saint». Wired, 25. januar 2002

Kategori:Spanske forfattere
Kategori:Latinspråklige forfattere
Kategori:Spanske helgener
Kategori:Kanonister
Kategori:Spanske katolske teologer
Kategori:Spanske katolske biskoper
Kategori:Kirkelærere
Kategori:Oppslagsverk
Kategori:Personer fra Cartagena
Kategori:Dødsfall i 636