Francis Hagerups andre regjering

Francis Hagerups andre regjering tiltrådte 22. oktober 1903, og var en koalisjon mellom Samlingspartiet, Moderate Venstre (V) og Høire (H).

Regjeringen ble dannet etter koalisjonens valgseier i stortingsvalget i 1903, der de sammen vant 62 av 117 mandater. Regjeringen ble utnevnt av kong Oscar II i statsråd 22. oktober 1903.

Regjeringens første oppgave var å fortsette forhandlingene med Sverige, om opprettelsen av et eget norsk konsulatvesen. Den norske regjeringen hadde allerede klart et utkast til lover og organisasjonsplan for opprettelsen, mens svenskene tok seg god tid. Først i november 1904 kom den svenske statsministeren Erik Gustaf Boström til Kristiania, og leverte det svenske forslaget. Dette forslaget har i ettertid fått navnet "lydrikepunktene", og Hagerups regjering oppfattet dette som et klart brudd med tidligere avtaler.

Blant punktene som ble lagt frem av svenskene var det ene punktet at Norges konsuler skulle være helt avhengig av utenriksministeren, og at denne skulle være svensk. Hagerup reiste til Stockholm for å forhandle, men svenskene var ikke interesserte. De svenske styresmaktene var på dette tidspunktet sikre på at den norske regjeringen, og at unionen ville reddes hvis de holdt en fast linje.
venstre|miniatyr|Christian Michelsen, Hagerups finansminister og etterfølger
Hagerup var personlig en tilhenger av unionen, noe han var langt far alene om. Hans intensjoner med forhandlingene var å opprette et eget konsulatvesen, med likegyldige lover som den ene parten i unionen ikke kunne endre uten den andre. Hagerup så på dette som den eneste måten Norge kunne få et konsulatvesen, uten at unionen ble truet. Flertallet, derimot, mente at unionen måtte oppløses. I dette spørsmålet var det både de som ønsket forhandlinger, og de som ønsket direkte handling. Blant de mest fremtredende som støttet forhandlinger med svenskene, var Hagerups statsminister i Stockholm, Sigurd Ibsen. Ibsen mente at dette måtte skje gjennom en enighet mellom de to partene. Da Boström nektet å å godkjenne at Norges konsulatembetsmenn skulle utnevnes i Norge, ønsket Ibsen å gå inn for en unionsoppløsning ved et nytt stortingsvalg og grunnlovsendringer. Det var imidlertid klart at menn som Hagerup og Ibsen var for forhandlingsvillige i en tid der flertallet ønsket handling.

Den 8. februar 1905 informerte Hagerup Stortinget om at forhandlingene var strandet, og oppfordret til samlet innsats for å finne fram til en løsning som sikret Norges suverenitet. Om nødvendig ville regjeringen være beredt til å gå av. 28. februar 1905 søkte Hagerups finansminister, Christian Michelsen, og et medlem av statsrådsavdelingen i Stockholm, Jakob Schøning, avskjed. Michelsen hadde før dette krevd at Norge skulle bryte ut fra unionen, noe Hagerup hadde avslått. Dette var på grunn av hans store frykt for en krig med svenskene. Hagerup oppfattet, derimot, at flertallet i hans eget parti støttet Michelsens aksjonslinje. Dette førte til at Hagerup, Ibsen, og resten av regjeringen søkte avskjed 1. mars. Avskjedssøknaden ble innvilget av kronprins Gustaf, og regjeringen fratrådte 11. mars. Michelsen trakk imidlertid sin avskjedssøknad, og ble dermed utnevnt til ny statsminister.

Hagerup var skuffet over denne utviklingen. Han mente at dersom unionen skulle oppløses, skulle det skje på statsrettslig vis der man unngikk dårlige relasjoner med svenskene i fremtiden. Senere ble Hagerup en del av delegasjonen som tilbød den norske kronen til prins Carl av Danmark, som senere ble kong Haakon VII. Etter dette ble Hagerup diplomat, men hans politiske karriere var over etter unionsoppløsningen.

 Regjeringsmedlemmer 

Kilder

 Eksterne lenker 
Francis Hagerups andre regjering 22. oktober 1903 - 11. mars 1905. www.regjeringen.no

Hagerup 2