Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos

Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos (1816–1891) var en meksikansk biskop og politiker. I begynnelsen av 1863 besøkte han pave Pius IX som utnevnte han til erkebiskop.
Liv og virke
Bakgrunn
I 1830 begynte Labastida på presteseminaret i Morelia, hvor han senere ble professor og direktør. Blant hans medstudenter var Clemente de Jesús Munguía y Núñez, som senere ble erkebiskop av Michoacán, og Melchor Ocampo, senere utenriksminister.
Prest
Labastida ble ordinert til prest 10. november 1839. Han ble raskt kjent som en konservativ orator, en predikant mot liberale og demokratiske ideer, og en motstander av frimureriet. I 1854 ble han kannik i Morelia. Labastida motarbeidet læren til de liberale Melchor Ocampo og Miguel Lerdo de Tejada og behandlet dem som kjettere.

Biskop av Tlaxcala
Den 23. mars 1855 ble han utnevnt til biskop av Tlaxcala. Etter de konservatives seier under Antonio López de Santa Anna, vigslet biskop Clemente de Jesús Munguía y Núñez av Morelia ham til biskop den 8. juli 1855 i katedralen i hovedstaden Mexico. I desember 1855 brukte han bispedømmemidler til å støtte Antonio Haro y Tamariz' opprør, fordi den føderale regjering hadde beordret salg av alle bispedømmets eiendeler.

Etter at de liberale kom tilbake til makt i 1857, dro Labastida i eksil i Europa, hvorfra han planla å styrte den liberale regjering. Etter at de konservative gjenvant makten, ble han invitert av general Miguel Miramón til å returnere til Mexico. 

Senere dro Labastida i eksil nok en gang. I 1862 besøkte han erkehertug Ferdinand Maximilian av Østerrike i Trieste. Tidlig i 1863 møtte han pave Pius IX. 
Erkebiskop av Mexico
Den 18. mars 1863 utnevnte Pius IX Labastida til erkebiskop av Mexico.

Den 10. juni 1863 ankom franske tropper den meksikanske hovedstaden. General Élie-Frédéric Forey sammenkalte et adelsråd for å legge grunnlaget for et meksikansk imperium. Det eneste gjenværende spørsmålet var hvem som skulle motta kronen. Labastida var den som foreslo erkehertug Ferdinand Maximilian av Østerrike, hvis valg ble møtt med enstemmig anerkjennelse.

Den 21. juni 1863 valgte adelsrådet Labastida, sammen med Juan Nepomuceno Almonte og José Mariano Salas, til regentskapet. Triumviratet sendte en delegasjon til Europa for å tilby kronen til Maximilian av Østerrike. 

Labastida ble avsatt den 17. november 1863 på grunn av en tvist med François-Achille Bazaine, kommandanten for de franske troppene, fordi Bazaine forsøkte å implementere Napoleons program angående kirkelig eiendom. Juan Bautista de Ormaechea, biskopen av Tulancingo, ble hans etterfølger. Hans forhold til Maximilian ble også forverret da sistnevnte erklærte religionsfrihet. Angående kirkeeiendom skrev erkebiskop Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos at representantene for oligarkiet var likegyldige til tapet av kirkens rikdom eller til og med medskyldige i det, og dermed ødela de selve bolverket som beskyttet dem.Церковь и олигархия в Латинской Америке, Иосиф Ромуальдович Григулевич, стр. 101

Etter imperiets slutt og etableringen av republikken i 1867, returnerte Labastida til Europa uten å fratre sitt embede som erkebiskop. I denne egenskap deltok Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos på Det første Vatikankonsil i 1869–70. 

I 1871 tillot president Benito Juárez ham å vende tilbake til sitt land.

Disse handlingene tillot Labastida å ha venner i offentlige verv, og motvirket dermed den antiklerikale holdning innen den meksikanske regjering.

Som et resultat av Tuxtepec-revolusjonen overtok general Porfirio Díaz presidentskapet. Labastida var i stand til å utøve en viss innflytelse over generalen, og forholdet mellom kirke og stat ble mer vennlig. Han fremmet katolikkers deltakelse i det offentlige liv uten å skape moralske dilemmaer på grunn av dekretet som ble utstedt mot de som sverget troskap til grunnloven fra 1857. Han moderniserte gradvis den kirkelige administrasjon uten å påvirke interessene eller forårsake vold blant medlemmene, og han fremmet flere fromme foreninger til fordel for de troendes åndelighet. Disse handlingene tillot Labastida å ha venner i offentlige verv, og motvirket dermed den antiklerikale holdningen til den meksikanske regjeringen.

Etter at pave Pius IX, en nær venn av ham, døde i 1878, kunne han handle med større frihet og autonomi på den politiske arenaen, fri fra begrensningene knyttet til nærhet til pavedømmet og Den hellige stol, siden den neste paven, Leo XIII, ikke var like nær ham som forgjengeren.

Han døde 4. februar 1891 på sin hacienda i Oacalco, i Yautepec kommune.Saranyana, 2008: 115-133 Hans levninger hviler i krypten til erkebiskopene i den metropolitanske katedralen i Mexico by.

 Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:
 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
 Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil, B. (1718-1802) *1777
 Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
 Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
 Biskop Joaquín Fernández de Madrid y Canal (1801-1861) *1834
 Biskop Clemente de Jesús Munguía y Núñez (1810-1868) *1852
 Erkebiskop Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos (1816-1891) *1855catholic-hierarchy.org labdav, lest 6 januar 2024
Litteratur
 Orozco Linares, Fernando, Gobernantes de México. Mexico City: Panorama Editorial, 1985, .

Referanser

Kategori:Meksikanske katolske biskoper
Kategori:Personer fra Zamora de Hidalgo
Kategori:Deltakere på Første Vatikankonsil
Kategori:Linjen Rebiba