Trosse

Opprinnelig ble garn spunnet av naturfibre som manila, sisalhamp, langhamp, stry, bomull, kokos, lindebast eller hestetagl. Seilgarn eller kabelgarn som er relativt tynt, tvinnes til stadig tykkere liner som samles i bunter og tvinnes om sin egen akse. Disse tvunne trådene kalles kordeler og er utgangspunktet for å slå tau og trosser. Repslageren var fagmannen som behersket kunsten å slå (som oftest) tre, fire eller flere kordeler sammen til en trosse. En trosse med tre kordeler, kalles en treslått trosse. 

I tillegg til tradisjonell fremstilling hvor trossene blir slått, fremstilles også trosser ved fletting av enkle eller doble kordeler. De vanligste flettingene kalles kryss-, dobbelt-, spiral- og kvadratfletting.

På skip brukes vinsjer, trossespill, pullere og gangspill (capstan) til å håndtere trossene og fortøye trygt. En fortøyningstrosse som går langs skipet kalles spring.

 Fibre, styrke og egenskaper 
Stor bruddstyrke er viktig for at trossene skal gi trygg fortøyning. De bør ha også en viss elastisitet. De må tåle mekanisk slitasje, vann/fukt, sollys og påvirkning fra olje og kjemikalier helst uten at egenskapene endrer seg dramatisk. Trosser i naturfibre har begrenset bruddstyrke. En 26 mm treslått manilatrosse har en bruddlast på ca. 4 tonn. En tilsvarende trosse av nylonfibre tåler ca. 14 tonn, og økes til 30 tonn om diameteren økes til 36 mm.

Trosser av naturfibre påvirkes av fukt og kan råtne over tid. Her har kunstfibrene et fortrinn. Nylon tåler alkalier, olje og organiske kjemikalier, men tåler ikke syre. Nylon har høy egenvekt og trosser av nylon flyter ikke. Nylonfibre er de sterkeste av de konvensjonelle kunstfibrene, bare nyere komposittfibre (Aramid/HMSF) er sterkere. Nylontrosser har høyest strekkbarhet, en egenskap som både kan være en fordel og en ulempe – alt etter formålet. Polyproylene er den mest brukte syntetfiber i trosser og finnes i tre fiberkvaliteter som kalles splittfiber, mono- og multifilamet.

Kategori:Skipsterminologi