Scheltopusik

Scheltopusik er den største nålevende arten av stålormer. Navnet kommer av det russiske ordet , «gulbuket».

Denne øglen kan bli opptil 135 cm lang, og av dette utgjør halen litt over halvparten. Den ser ut til å mangle lemmer, men ved kloakkåpningen finnes to rester av bakbein. Fargen er gul- eller rødbrun, med lysere, gul buk. Øynene har bevegelige øyelokk, og langs kroppssida går en langsgående hudfold. Denne arten er i motsetning til vår hjemlige stålorm eggleggende.

I motsetning til mange andre stålormer kaster scheltopusiken sjelden halen om den blir angrepet. I stedet hveser den, og kan også bite hardt.

 Leveområder 
Scheltopusiken holder til på tørre steder med vegetasjon, eller steiner, der den kan skjule seg. Den eter for det meste snegler, men kan også ta insekter, små pattedyr, firfisler og fugleegg. Selv blir den jaget av rovfugler, små rovpattedyr og slettsnok.

Utbredelsen strekker fra Istria i Kroatia, sørover langs Adriaterhavskysten til Albania og Hellas. Den finnes også på noen av de greske øyene,  i Bulgaria og Kaukasus. Utenfor Europa går den sør til Israel, og øst til Tadsjikistan og Kirgisistan.

 Slektninger 
Hvis en ser bort fra den store kroppslengden, er det lite som skiller scheltopusiken fra glasslangene (Ophisaurus). Duméril & Bibron opprettet likevel den monotypiske slekten Pseudopus for arten i 1839. Boulenger flyttet scheltopusiken til Ophisaurus i 1885, og det er dette slektsnavnet som er vanligst i eldre litteratur. Genetiske studier i vår tid har vist at scheltopusiskens aller nærmeste slektning er stålormen, Anguis fragilis, og den er derfor nå tilbake i slekten Pseudopus.

 Eksterne lenker 

 The Sheltopusik: Natural History and Care
 Phillip Colla Natural History Photography

Kategori:Stålormer
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas
Kategori:Krypdyr formelt beskrevet i 1775
Kategori:Strengt beskyttede faunaarter i Bernkonvensjonens appendiks II