Billy Joel

William Martin Joel (født 1949) er en amerikansk vokalist, pianist og låtskriver, kjent som "Piano Man". Han fikk sitt store gjennombrudd med låten «Piano Man» som ble utgitt første gang i 1973. Ifølge tall fra RIAA ligger han på en sjetteplass over mestselgende artister i USA. Joel hadde mange topp 10-låter på 1970-, 1980- og 1990-tallet, har vunnet seks Grammy Awards og har solgt i overkant av 100 millioner album. 

Joel ga seg opprinnelig som artist i 1993, men fortsatte å reise på turné, noen ganger sammen med Elton John, og ga også ut et album i 2001, Fantasies & Delusions, som var et samlealbum med klassisk musikk for piano. I 2007 var han tilbake i studio for å spille inn singelen «All My Life».

I 2002 ble han tildelt MusiCares Person of the Year.

 Bakgrunn og oppvekst 
Billy Joel ble født i Bronx. Da han var ett år gammel, flyttet familien til forstadsområdet Hicksville på Long Island utenfor byen Oyster Bay, hvor han vokste opp sammen med sin kusine Judy, som hans foreldre hadde adoptert.

Joels far, Howard (født Helmut) Joel (1923–2011), var en klassisk pianist og forretningsmann som ble født i Nürnberg i Tyskland, i en jødisk familie. For å unnslippe det nazistiske regimet i Tyskland emigrerte familien til Sveits. Familien dro videre til USA via Cuba; det var ikke mulig for dem å immigrere direkte til USA fordi USA hadde vedtatt en øvre grense for hvor mange tyske, jødiske immigranter som fikk komme inn i landet, og det taket var nådd.

Joels mor Rosalind (1922–2014), ble født i Brooklyn, New York av jødiske foreldre, Philip og Rebecca Nyman, som immigrerte til USA fra England. Howard og Rosalind traff hverandre på slutten av 1930-tallet. De skilte seg i 1957, og Howard Joel flyttet da tilbake til Europa, ettersom han aldri hadde funnet seg til rette i USA. Han bosatte seg i Wien, giftet seg og fikk en sønn som er Billy Joels halvbror; dirigenten Alexander Joel.

Billy Joel ble ikke oppdratt i den jødiske troen, selv om begge foreldrene hans var jødiske. I oppveksten hadde han venner som tilhørte det romersk-katolske miljøet på hjemstedet. Han gikk i kirken sammen med dem og lot seg døpe da han var 11 år gammel. Som voksen anser han seg som «jødisk ateist».

Joel var elev ved Hicksville High School fram til 1967, men tok ingen eksamen sammen med klassen sin. Han spilte i en pianobar for å hjelpe moren og søsteren sin og gikk glipp av engelsk-eksamen etter å ha spilt i en pianobar sent kvelden før eksamen. Selv om Joel var en god dyktig elev, bestemte han seg for en musikalsk karriere. Han uttalte: Jeg begynner ikke på Columbia University. Jeg begynner på Columbia Records, og det trenger man ingen eksamen for. I 1992 leverte han inn noen eksamensoppgaver som ikke ble levert inn da de skulle ha vært levert inn. Oppgavene ble akseptert og han ble tildelt en diplom ved Hicksville Highs årlige eksamens-seremoni, 25 år etter at han hadde sluttet skolen.

 Musikalsk karriere 
1965–1970: Tidlig karriere
Han var inspirert av tidlige rock 'n roll og rhythm and blues[–artister, inkludert The Beatles, The Everly Brothers og Elvis Presley. Joel likte strukturerte pop-melodier og jordnær låtskriving. Etter å ha sett The Beatles på The Ed Sullivan Show, bestemte Joel seg for å starte en musikalsk karriere. 

Da han var 16 år, ble Joel med i The Echoes, et band som hadde spesialisert seg på låter fra "Den britiske bølgen". The Echoes begynte å spille inn i 1965. Joel spilte piano på diverse innspillinger på "Kama Sutra Productions" og innspillinger produsert av "Shadow Morton". Joel spilte på en demo-versjon av «Leader of the Pack», som ble en stor hit for The Shangri-Las. Joel har fortalt at han i 1964 deltok på en innspilling med The Shangri-Las av låten «Remember (Walking in the Sand)» men han er ikke sikker på om han deltok på demoen eller master-versjonen. Den utgitte singelen inkluderte medprodusenten Artie Ripp, som senere var den første til å produsere Joel som soloartist etter Michael Lang, som hadde betalt Joel forskudd og sendt ham videre til Ripp.

På slutten av 1965, byttet The Echoes navn til The Emeralds, og etter hvert til The Lost Souls. Joel sluttet i bandet i 1967 for å slutte seg til The Hassles, et band fra Long Island som hadde skrevet kontrakt med United Artists Records. I løpet av halvannet år hadde bandet utgitt 4 singler og to album (The Hassles og Hour of the Wolf). Alle innspillingene ble en kommersiell fiasko. Joel og trommeslageren Jon Small sluttet i The Hassles i 1969 for å danne duoen Attila, som ga ut det selvbetitlede debutalbumet i juli 1970. Duoen avsluttet karrieren i oktober samme år, da Joel startet et forhold med Smalls kone, Elizabeth. Paret ble senere gift.

1970–1974: Cold Spring Harbor og Piano Man
Joel signerte en kontrakt med the plateselskapet Family Productions. Med dem spilte han inn og ga ut sitt første soloalbum, Cold Spring Harbor, en referanse til "Cold Spring Harbor" på Long Island. Ripp har uttalt at han har brukt 450 000 dollar på å utvikle Joel. Likevel ble albumet både en teknisk og kommersiell skuffelse.

De populære sangene «She's Got a Way» og «Everybody Loves You Now» ble opprinnelig utgitt på dette albumet, men ble ikke lagt merke til før utgivelsen av live-innspillingene Songs in the Attic 1981. Columbia ga ut en remastret versjon av Cold Spring Harbor i 1983, med enkelte sanger kortet ned eller med ny orkestrering.

Joel begynte sin Cold Spring Harbor turné høsten 1971, sammen med bandet sitt som bestod av Rhys Clark på trommer, Al Hertzberg på gitar og Larry Russell på bassgitar. Turnéen gikk rundt om i USA og i Puerto Rico, der de åpnet for grupper som The J. Geils Band, The Beach Boys, Badfinger og Taj Mahal. Joels opptreden på den puertoricanske "Mar y Sol Pop Festival" ble spesielt vellykket; og selv om alt ble spilt inn, nektet Joel å la noe som helst fra deres konsert bli med på samlingsalbumet Mar Y Sol: The First International Puerto Rico Pop Festival. Likevel vokste interessen for hans musikk.

Våren 1972 startet Philadelphia-radiostasjonen "WMMR-FM" med å spille en konsertinnspilling av Billy Joels låt «Captain Jack» som ble en "undergrunnshit" på USAs østkyst. Herb Gordon, en leder i Columbia Records, hørte Joels musikk og introduserte ham for plateselskapet. Joel signerte en innspillingskontrakt med Columbia i 1972 og flyttet til Los Angeles i California. Han bodde der de neste tre årene. I seks måneder jobbet han ved "The Executive Room" pianobar på Wilshire Boulevard som "Bill Martin". Mens han jobbet der, komponerte han sin signaturhit «Piano Man», om barens ledere.

Selv med Joels nye kontrakt, var han egentlig bundet til Family Productions. Artie Ripp solgte Joels første kontrakt til Columbia. Walter Yetnikoff, leder for CBS/Columbia Records på den tiden, kjøpte tilbake rettighetene til Joels sanger på slutten av 1970-tallet, og ga dem til Joel som en fødselsdagspresang. Yetnikoff bemerket i dokumentarfilmen The Last Play at Shea at han måtte true Ripp til å stenge avtalen.

Joels første album for Columbia var Piano Man, utgitt i 1973. Selv med moderat salg, ble Piano Mans tittelspor Joels signatursang, som han nesten alltid avsluttet konserter med. Samme år endret Joels turnerende band seg. Gitaristen Al Hertzberg ble byttet ut med Don Evans, og bassisten Larry Russell ble erstattet med Patrick McDonald, som i 1974 ble byttet ut med Doug Stegmeyer, som ble hos Joel helt til 1989. Rhys Clark kom tilbake som trommeslager og Tom Whitehorse som banjospiller og pedal steel-spiller. Johnny Almond ble med som saksofonist og keyboardspiller. Bandet turnerte i USA og Kanada og opptrådte i populære musikkshow. Joels låtskriving begynte å trekke til seg mer oppmerksomhet. I 1974 spilte Helen Reddy inn ett spor fra Piano Man, «You're My Home».

1974–1977: Streetlife Serenade og Turnstiles
I 1974 spilte Joel inn sitt andre album for Columbia i Los Angeles, albumet Streetlife Serenade. Manageren hans på den tiden var Jon Troy, en gammel venn fra New Yorks Bedford-Stuyvesant-nabolag. Troy ble fort byttet ut med Joels kone, Elizabeth. Streetlife Serenade refererer til forsteder og bysentrum. Albumet er mest kjent for låten «The Entertainer», en nr 34 hit i USA. Joel ble sur fordi lengden på «Piano Man» var blitt kuttet ned for spilling på radio, så han skrev låten «The Entertainer» som et sarkastisk tilsvar. Selv om Streetlife Serenade ikke ble tatt godt imot av kritikerne, inneholder albumet populære sanger som «Los Angelenos» og «Root Beer Rag», en instrumental-låt som beskrev hans musikk fra 1970-tallet.

I 1975, spilte Joel piano og orgel på flere av sporene på Bo Diddleys All-Star album, The 20th Anniversary of Rock 'n' Roll.

Joel var skuffet over Los Angeles og returnerte til New York City i 1975 og spilte inn Turnstiles, det første albumet han spilte inn med musikere han hadde turnert med og produsert av James William Guercio (da Chicago's produsent). Turnstiles ble først innspilt i studioet Caribou Ranch med medlemmer av Elton Johns band. Joel ble misfornøyd med resultatet og spilte inn alt på nytt og produserte albumet selv.

«Say Goodbye to Hollywood» ble en mindre hit. Ronnie Spector spilte in en cover. Det samme gjorde Nigel Olsson som da var trommeslager for Elton John. I et radiointervju i 2008 sa Joel at han ikke lenger kunne synge sangen fordi sangens originale tonehøyder "skreller stemmen hans". Likevel sang han den live for første gang siden 1982 i Hollywood Bowl i mai 2014. Selv om den aldri ble utgitt som singel, ble «New York State of Mind» en av Joels mest kjente sanger. Barbra Streisand spilte inn en cover og Tony Bennett framførte den som en duett med Joel på albumet Playing with My Friends: Bennett Sings the Blues. Andre populære sanger fra det albumet inkluderer «Summer, Highland Falls», «Miami 2017 (Seen the Lights Go Out on Broadway)» og «Prelude/Angry Young Man».

1979–1983: Glass Houses og The Nylon Curtain
Billy Joels suksess med pianobaserte ballader som «Just the Way You Are», «She's Always a Woman» og «Honesty» fikk noen kritikere til å kalle Joel "balladeer" og "soft rocker". Joel syntes disse betegnelsene var urettferdige og nedsettende, og med albumet Glass Houses, prøvde han å spille inn et album som var tøffere en det kritikerne ga ham kred for. Iblant imiterte han og refererte til musikkstilen new wave som begynte å bli populær på den tiden. På forsiden av albumcoveret var det et bilde av Joel kledd i en lærjakke som er i ferd med å kaste en stein mot et glasshus (som refererer til ordtaket: "Man skal ikke kaste stein om man bor i et glasshus").

Glass Houses lå 6 uker som nr. 1 på Billboard og fikk en hit med låten «You May Be Right» (innspilt av Southside Johnny til CBS 1990-talls sitcom Dave's World) (Låten klatret til nr. 7 på hitlistene i mai 1980). «It's Still Rock and Roll to Me«», som ble Joels første Billboard #1 singel (i 2 uker) i juli 1980; «Don't Ask Me Why» (nr. 19 i september 1980) og «Sometimes a Fantasy» (nr. 36 i november 1980). «It's Still Rock and Roll to Me» lå 11 uker på topp 10 på Billboard Hot 100 og var den syvende største hiten i 1980 ifølge American Top 40. Hans fem utsolgte show på Madison Square Garden i 1980 gjorde at han ble tildelt en "Garden's Gold Ticket Award" for salg av mer enn 100.000 billetter til showet.

Glass Houses vant en Grammy for "Best Rock Vocal Performance, Male!". Albumet vant også American Music Award for "Favorite Album" i kategorien "Pop/Rock". Albumets avsluttende sang, «Through The Long Night» (B-side på singelen «It's Still Rock & Roll to Me»), var en godnattsang der Joel sang i harmoni med seg selv i en sang han sier at er inspirert av The Beatles' sang «Yes It Is». 

Joels neste utgivelse, Songs in the Attic, ble komponert for liveopptredener med ikke så kjente sanger fra begynnelsen av hans karriere. Innspillingene foregikk på større arenaer i USA og i intime nattklubber i juni og juli 1980. Utgivelsen gjorde at mange ble oppmerksomme på Joel og hans tidligere komposisjoner da «The Stranger» ble en stor hit i 1977. Album klatret til nr. 8 på Billboard og fikk 2 hitsingler: «Say Goodbye to Hollywood» (nr. 17) og «She's Got a Way» (nr. 23). Albumet solgte over 3 millioner kopier. Selv om albumet ikke var så suksessfullt som tidligere album, syntes Joel at albumet var en stor suksess.

Neste del av Joels karriere startet med innspillingen av hans neste studioalbum, The Nylon Curtain. Med det albumet ble Joel mer ambisiøs med låtskrivingen sin og prøvde å skrive sanger som passet bedre for sangeres stemmer, som «Allentown» og «Goodnight Saigon». Joel har uttalt at han hadde ønsket at albumet skulle vise hans følelser når det gjaldt American Dream og hvordan amerikansk politikk under årene med Reagan hadde gjort ting verre for befolkningen. Han prøvde også bli mer ambisiøs i innspillingsstudioet. Joel sa at han ville skape et "sonic masterpiece" av The Nylon Curtain. Så han brukte mer tid i studio, og ga mer kraft i denne innspillingen enn han hadde gjort på tidligere album. Produksjonen av The Nylon Curtain begynte høsten 1981. Likevel ble produksjonen av albumet forsinket da Joel ble innblandet en motorsykkelulykke på Long Island den 15. april 1982, der hendene hans fikk store skader. Men Joel kom seg raskt etter skadene, og albumet ble bare et par måneder forsinket.

I 1982 dro Joel ut på en turné til støtte for albumet. Fra en av de siste konsertene på turnéen, lagde Joel sin første "video spesial", Live from Long Island, som ble spilt inn ved "Nassau Veterans Memorial Coliseum" i Uniondale, New York den 30. desember 1982. Videoen ble først sendt på HBO i 1983 før den ble utgitt på VHS.

The Nylon Curtain klatret til nr. 7 på hitlistene, delvis på grunn av mye spilling på MTV for videoene til singlene «Allentown og «Pressure.

1983–1988: An Innocent Man og The Bridge
Joels neste album fjernet seg fra de seriøse temaene fra The Nylon Curtain og hadde en lettere tone. Albumet An Innocent Man var Joels hyllning til R&B og Doo-wop musikk fra 1950-tallet og 1960-tallet, noe som resulterte i Joels andre Billboard nr. 1 hit, «Tell Her About It«», som var den første singelen fra albumet sommeren 1983. Albumet selv nådde opp til nr. 4 på hitlistene i USA og nr. 2 i Storbritannia. Albumet sørget for seks topp-30 singler, flest av alle album som Joel hadde utgitt. Albumet ble godt mottatt av kritikerne. Stephen Thomas Erlewine, hovedskribent i AllMusic, beskrev Joel som "in top form as a craftsman throughout the record, effortlessly spinning out infectious, memorable melodies in a variety of styles".

Da albumet ble utgitt, begynte WCBS-FM å spille «Uptown Girl» både på vanlig vis og på "Doo Wop Live". Sangen ble en hit verden over da den ble utgitt. Musikkvideoen til sangen som handlet om Jules tidlige kjæreste, Elle MacPherson, inneholdt opptreden av Jules fremtidige hustru, Christie Brinkley. Hun er en "high society girl" som kjører bilen sin inn på bensinstasjonen der Joels karakter jobber. På slutten av videoen drar Joels "grease monkey"-karakter av gårde med sin "uptown girl" bak på motorsykkelen sin. Da Christie Brinkley besøkte Joel etter å ha blitt spurt om hun ville spille i videoen, var det første Joel sa til henne da han åpnet døren for henne "I don't dance". Brinkley måtte lære ham alle trinn som skulle brukes i videoen. Arbeidet med videoen tente noe mellom dem og som ledet til at de to giftet seg i 1985.

I desember ble tittelsangen, «An Innocent Man», utgitt som singel. Den klatret til nr. 10 i USA og nr. 8 i Storbritannia, tidlig i 1984. I mars samme år ble sangen «The Longest Time» utgitt som singel og klatret til nr. 14 på "Hot 100" og nr. 1 på "Adult Contemporary chart". Den sommeren ble singelen «Leave a Tender Moment Alone» utgitt og klatret til nr. 27 mens «Keeping the Faith» klatret til nr. 18 i januar 1985. I videoen til «Keeping the Faith» spiller Christie Brinkley også "den rødhårede jenta i en Chevrolet". An Innocent Man ble også nominert til "Album of the Year Grammy", men ble slått av Michael Jacksons Thriller.

Joel deltok i USA for Africa, "We Are the World"-prosjektet i 1985.

Etter suksessen med An Innocent Man, ble Joel spurt om han kunne utgi et album med sine mest populære singler. Dette var ikke første gangen dette emnet om opp, men Joel hadde tidligere tenkt at "Greatest Hits"-album var som en markering av slutten på karrieren. Men denne gangen var han enig og Greatest Hits Vol. 1 and 2 ble utgitt som et dobbelt-album og en dobbelt-CD, med sanger i den rekkefølge som de var blitt utgitt. De nye sangene, «You're Only Human (Second Wind)» og «The Night Is Still Young» ble spilt inn og utgitt for å støtte utgivelsen av albumet. Begge singlene nådde topp 40, og klatret til nr. 9 og nr. 34. Greatest Hits ble en suksess og har senere blitt sertifisert som "double diamond" av RIAA, med over 11,5 millioner kopier (23 millioner enheter) solgt. Det er et av de bestselgende album i amerikansk musikkhistorie ifølge RIAA.

Samtidig med utgivelsen av Greatest Hits-albumet, ga Joel ut et Video Album som var en samling av reklamevideoer han hadde spilt inn fra 1977 til tidspunktet for utgivelsen av Greatest Hits, sammen med videoer for de nye singlene på Greatest Hits-albumet. Joel spilte også inn en video til sin første hit, «Piano Man«», for prosjektet sitt.

Joels neste album, The Bridge utgitt i 1986, ble ikke så populært som hans tidligere album, men det inneholdt noen hitlåter, «A Matter of Trust» og «Modern Woman» fra filmen Ruthless People (norsk: Uten skrupler), en mørk komedie fra filmregissørene av Airplane! (originaltittel: Airplane!). I en flukt fra sin "piano man"-personlighet, ble Joel vist i videoen spillende på en Gibson Les Paul. Balladen «This is the Time» kom også på hitlistene og klatret til nr. 18.

18. november 1986 ble en utvidet versjon av sangen «Big Man on Mulberry Street» brukt i en sesong 3-episode av TV-serien Moonlighting. Selve episoden hadde også tittelen "Big Man on Mulberry Street".

The Bridge var Joels siste album med Family Productions-logoen. Etter det brøt han sine bånd med Artie Ripp. Joel har også uttalt i mange intervjuer, senest i 2008 i et intervju i magasinet "Performing Songwriter", at han ikke syntes at The Bridge var et bra album.

I oktober 1986, startet Joel og hans team planlegging av en tur til Sovjetunionen. Det ble opptredener på innendørs arenaer i Moskva, Leningrad og Tbilisi. Joel, hans familie (inkludert den unge datteren Alexa), og hele hans turnerende stab, dro på turné i juli 1987. Turnéen ble filmet for visning på TV og video for å kunne få igjen kostnadene for turen. Konsertene ble direktesendt på radio verden rundt. Joels russiske turné var den første live rockekonsert på radio i sovjets historie. Turnéen ble senere omtalt som det første pop og rock-show til å komme til Sovjetunionen, selv andre artister hadde turnert i landet før Joel, artister som Elton John, James Taylor og Bonnie Raitt.

Albumet КОНЦЕРТ (russisk for "konsert") ble utgitt i oktober 1987. Sangeren Pete Hewlett ble brakt inn for å treffe de høye tonene på de mest utfordrende sangene, som «An Innocent Man». Joel lagde også versjoner av The Beatles' klassiske «Back in the U.S.S.R.» og Bob Dylan's «The Times They Are a-Changin. Det har blitt antatt at Joel tapte mer enn 1 million dollar av sine egne penger på Sovjet-turen og konsertene. Men han uttrykte at den goodwill han ble vist der var verdt det hele.

1988–1993: Storm Front og River of Dreams
Disneys tegnefilm Oliver & Company utkom i november 1988 og Joel hadde en stemmerolle der som karakteren Dodger, basert på Artful Dodger. Karakterens utseende er basert på Joels utseende på den tiden, inkludert hans "Wayfarer"-solbriller. Joel sang også sin karakters sang, «Why Should I Worry?».

Innspillingen av albumet Storm Front startet i 1988, samtidig som det skjedde store forandringer i Joels karriere med store omveltninger i hans økonomi. I august 1989, rett før albumet skulle utgis, ga Joel sin manager (og tidligere svoger), Frank Weber, sparken etter at det ble oppdaget uregelmessigheter i Webers regnskapsførsel. Joel anmeldte og stemte Weber for 90 millioner dollar og hevdet utroskap og underslag. I januar 1990 ble Joel tildømt 2 millioner dollar som en del av dommen mot Weber. I april la retten bort en 30 millioners motanklage fra Weber.

Den første singelen fra albumet, «We Didn't Start the Fire», ble utgitt i september 1989 og ble Joels tredje nr.1 hit i USA. Sangen lå to uker på topp som nr. 1. Albumet Storm Front ble utgitt i oktober, og ble Joels første nummer ett album siden Glass Houses, ni år tidligere. Storm Front var Joels første album siden Turnstiles som hadde Phil Ramone som produsent. Han ville ha en ny sound på albumet, og jobbet sammen med Mick Jones, gitarist i Foreigner. Joel er også kreditert som en av keyboard-spillerne på Jones' selvbetitlede soloalbum fra 1988, og er også med i den offisielle videoen til Jones' singel «Just Wanna Hold». Joel synes i videoen der han spiller piano. Joel endret backingbandet sitt etter innspillingen. Han byttet ut alle uten trommeslageren Liberty DeVitto, gitarist David Brown og saksofonisten Mark Rivera, og tok inn nye musikere som multi-instrumentalisten Crystal Taliefero.

Storm Fronts andre singel, «I Go to Extremes» klatret til nr. 6 tidlig i 1990. Albumet ble også kjent for låten «Leningrad», skrevet etter at Joel møtte en klovn i Leningrad i Sovjetunionen under sin turné i 1987, og singelen «The Downeaster Alexa». En annen velkjent singel fra albumet er balladen «And So It Goes» (nr. 37 sent i 1990). Sangen ble opprinnelig skrevet i 1983, på den tiden Joel skrev sanger til An Innocent Man, men «And So It Goes» passet ikke til det albumet, så sangen ble holdt tilbake og kom med på Storm Front. Joel har uttalt at Storm Front var et turbulent album og at «And So It Goes», den siste sangen på albumet, var som "stillheten etter stormen".

I 1992 innførte Joel R&B duoen Sam & Dave i Rock & Roll Hall of Fame. Samme år startet Joel arbeidet med albumet River of Dreams. Albumet ble ferdig tidlig i 1993. Albumets omslag inneholdt mange fargerike malerier av Christie Brinkley som var en illustrasjon til alle sangene på albumet. Den første singelen med samme tittel som albumet var «River of Dreams». Singelen er den siste topp 10-hit Billy Joel har skrevet til nå. Den nådde nr. 3 på Billboard's Hot 100 og ble rangert som nr. 21 i 1993. I tillegg til tittelsporet, har albumet hitlåter som «All About Soul» (med bakgrunnssang av Color Me Badd) og «Lullabye (Goodnight, My Angel)», skrevet for hans datter, Alexa. En radio-remix-versjon av «All About Soul» finnes på samlingsalbumet The Essential Billy Joel fra 2001, og en demoversjon finnes My Lives utgitt 2005.

Sangen «The Great Wall of China» ble skrevet om hans ex-manager, Frank Weber, og var på spillelisten under Joels 2006 turné. «2000 Years» var et høydepunkt under "The Millennium Concert" i Madison Square Garden 31. desember 1999, og «Famous Last Words» ble den siste sangen Joel skrev på mer enn et tiår.

 Privatliv 
Ekteskap og familie
Joels første kone var Elizabeth Weber Small. Da forholdet deres begynte, var hun allerede gift med Jon Small, hans musikalske partner i duoen Attila. Weber hadde en sønn med Small. Weber og Joel giftet seg i 1973 og hun ble hans manager. Joels produsent, Artie Ripp, fortalte at Joels sanger «She's Got a Way» og «She's Always a Woman» var inspirert av henne. Det var også servitrisen i «Piano Man». De skilte seg 20. juli 1982.

Joel giftet seg andre gang med modellen Christie Brinkley, i mars 1985. Deres datter, Alexa Ray Joel, ble født 20. desember 1985. Alexa ble gitt mellomnavnet Ray etter Ray Charles, en av Joels musikalske idoler. Joel og Brinkley skilte seg 26. august 1994.

2. oktober 2004 giftet han seg med Katie Lee, hans tredje kone. På den tiden var Lee 23 år og Joel var 55. Joels datter, Alexa Ray, var da 18 år. 17. juni 2009 annonserte paret sin separasjon.

4. jul 2015 ble han gift for fjerde gang. Alexis Roderick og Joel giftet seg på Juels eiendom på Long Island. Han var 66 og hun var 33. Guvernøren i New York, Andrew Cuomo, ledet seremonien. Paret hadde vært sammen siden 2009. 12. august 2015 ble parets datter, Della Rose Joel, født. Paret fikk sin andre datter, Remy Anne Joel, 22. oktober 2017.

 Helse
Joel kjempet mot depresjon i mange år. I 1970 gjorde en nedgang i karrieren hans og noen personlige tragedier depresjonen verre. Han la fra seg et selvmordsbrev og prøvde å ta livet av seg ved å drikke møbelpolish. Trommeslageren hans Jon Small, kjørte ham til sykehuset. Joel sjekket inn på Meadowbrook Hospital, hvor han havnet på "selvmordsvakten" og fikk behandling for depresjonen.

I 1985 spilte Joel inn låten «You're Only Human (Second Wind)» som en beskjed til unge mennesker og et håp om at det kunne være en hjelp til å få tenåringer til unngå selvmord.

I 2002 ble Joel innlagt på Silver Hill Hospital, et substansmisbruk- og psykiatrisk senter i New Canaan, Connecticut. I mars 2005 ble han innlagt på The Betty Ford Center, der han lå i 30 dager for behandling av alkoholmisbruket sitt.

 Diskografi 
Studioalbum
 1971: Cold Spring Harbor
 1973: Piano Man
 1974: Streetlife Serenade
 1976: Turnstiles
 1977: The Stranger
 1978: 52nd Street
 1980: Glass Houses
 1982: The Nylon Curtain
 1983: An Innocent Man
 1986: The Bridge
 1989: Storm Front
 1993: River of Dreams
 2001: Fantasies & Delusions

Livealbum
 1981: Songs in the Attic
 1987: КОНЦЕРТ
 2000: 2000 Years: The Millennium Concert
 2006: 12 Gardens Live
 2011: Live at Shea Stadium: The Concert
 2019: Live at Carnegie Hall 1977

Singler (topp 25 på Billboard Hot 100)
 1973: «Piano Man» (#25)
 1977: «Just the Way You Are» (#3)
 1977: «Movin' Out (Anthony's Song)» (#17)
 1978: «Only the Good Die Young» (#24)
 1978: «She's Always a Woman» (#17)
 1978: «My Life» (#3)
 1979: «Big Shot» (#14)
 1979: «Honesty» (#24)
 1980: «You May Be Right» (#7)
 1980: «It's Still Rock and Roll to Me» (#1)
 1980: «Don't Ask Me Why» (#19)
 1981* «Say Goodbye to Hollywood» (live) (#17)
 1981: «She's Got a Way» (live) (#23)
 1982: «Pressure» (#20)
 1982: «Allentown» (#17)
 1983: «Tell Her About It» (#1)
 1983: «Uptown Girl» (#3)
 1983: «An Innocent Man» (#10)
 1984: «The Longest Time» (#14)
 1984: «Keeping the Faith» (#18)
 1985: «You're Only Human (Second Wind)» (#9)
 1986: «Modern Woman» (#10)
 1986: «A Matter of Trust» (#10)
 1986: «This Is the Time» (#18)
 1989: «We Didn't Start the Fire» (#1)
 1990: «I Go to Extremes» (#6)
 1993: «The River of Dreams» (#3)

Samlingsalbum
 1980: Billy Joel: The Box Set
 1985: Greatest Hits – Volume I & Volume II
 1988: Starbox
 1990: Souvenir: The Ultimate Collection
 1994: A Voyage on the River of Dreams
 1997: Greatest Hits Volume III
 1997: The Complete Hits Collection: 1973–1997
 2000: The Ultimate Collection
 2001: he Essential Billy Joel
 2004: Piano Man: The Very Best of Billy Joel
 2005: My Lives
 2010: The Hits
 2010: She's Always a Woman: Love Songs
 2011: Billy Joel: The Complete Albums Collection
 2011: Collected Additional Masters
 2012: Opus Collection
 2013: She's Got a Way: Love Songs
 2022: 50 Years of the Piano Man

Videoalbum
 1986:  The Video Album – Volume I
 1986:  The Video Album – Volume II
 1990:  Eye of the Storm
 1990:  Live at Yankee Stadium
 1997:  Greatest Hits Volume III: The Video
 2001:  The Essential Video Collection
 2001:  The Ultimate Collection
 2004:  Piano Man: The Very Best of Billy Joel
 20005:  My Lives
 20007:  Live From The River of Dreams
 2008:  The Essential 3.0
 2011:  Live at Shea Stadium: The Concert

 Referanser 

 Eksterne lenker 





Kategori:Sangere fra USA
Kategori:Pianister fra USA
Kategori:Låtskrivere fra USA
Kategori:Munnspillspillere fra USA
Kategori:Grammy Award-vinnere
Kategori:Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame
Kategori:MusiCares Person of the Year
Kategori:Personer fra New York City