Repslager

Repslager er en håndverker som lager tau, trosser og kabler, en som slår rep. Å slå betyr i denne sammenhengen å tvinne.

 Håndverk 
Råmaterialet for repproduksjon er garn spunnet av fibre. Opprinnelig var garnet fremstilt av naturfibre som manila, sisalhamp, langhamp, stry, bomull, kokos, lindebast eller hestetagl. Rep er også slått av huder fra dyr.

Seilgarn eller kabelgarn som er relativt tynt, tvinnes til stadig tykkere liner, snorer eller strenger. Disse samles i bunter som tvinnes om sin egen akse. Disse tvunne trådene kalles kordeler er utgangspunktet for å slå fibertauverk. I neste trinn av fremstillingen slås (som oftest) tre eller fire kordeler sammen til et tau. Kordelene føres gjennom en blokk som roteres samtidig som den føres fremover. Blokken dreies i motsatt retning av den som er brukt under fremstillingen av kordelene.

Om diameteren er større enn 25 mm kalles sluttproduktet en trosse (som kan være laget av line, tau eller kabel).

 Historie 
Repslageryrket utviklet seg parallelt med seilskipsfarten. I middelalderens Norge skilte man mellom rep, laget av dyrehud og tau, laget av bast. Reipslageren ble kalt reipari og bastbinderen (taumakeren) bastari.

En to- eller firearmet vinne eller snelle ble brukt til å tvinne fibrene. Av disse var antakelig den toarmede i bruk først. En firearmet vinne ser ut til å ha blitt introdusert i Skandinavia fra Østbaltiske områder tidlig i middelalderen, i takt med at det ble vanligere å spinne tjukkere garn til tau.Ellen Schjølberg 1988, "Cordage and Similar Products from Bryggen in Bergen", i  

Hampetau ser ut til å ha blitt permanent etablert i Vest-Europa på 1300-tallet, hovedsakelig i form av russisk hamp. I Skandinavia ble det introdusert omkring 1400-tallet. På 1300-tallet ble en ny konstruksjonsmåte for tauverk av lindebast introdusert i Bergen, muligens som svar på utenlandsk konkurranse fra tauverk av hamp.ibid. s. 133f. Reperbaner ble introdusert seint i Norge, i Bergen kort før 1600.ibid. s. 134.

Repslagerne arbeidet gjerne under tak fordi regn og fukt under fremstillingen kunne ødelegge naturfibrenens og repets egenskaper. De lange verkstedsbygningene de arbeidet i kalles reperbaner. Leonardo da Vinci tegnet en maskin for repslaging på 1500-tallet.

Etter hvert som tau fikk større utbredelse også på land og på gårdsbruk, overtok det en rekke funksjoner som tidligere var løst bl.a ved hjelp av vidjespenninger som f.eks. kuband, til inngjerding og på kløvmeiser.

Etter at garn av nylon var laget i 1954, overtok kunstfibrene mer og mer. I dag brukes fibre av perlon, polyamid, polyester, polypropylen og polyetylen.

 Norske forhold 
I Norge ble repslagerne organisert etter den etablerte modellen for håndverkere med laug, mestre, svenner og lærlinger fra 1600-tallet. Yrket hadde sin storhetstid fra 1850 og frem til 1900, da dampskip litt etter litt erstattet seilskutene. Folketellingen for 1900 har registrert opp mot 350 personer med et yrke relatert til repslagingsfaget. Utover 1900-tallet ble reperbanene nedlagt, og fra 1960-tallet stoppet rekrutteringen helt opp. På 1990-tallet er det igjen interesse for opprettholde faget, og ifølge Hardanger fartøyvernsenter var det tre faglærte yrkesutøvere i Norge i 2000 ref.

Bergen var den byen i Norge hvor det var flest reperbaner.

Repslagerfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.Utdanningsdirektoratets informasjon om ordningen  

 Referanser 

Se også
 Liste over håndverksfag og håndverksteknikker
 Reperbane, verksted for repslaging

 Litteratur 
Egil Husby: Reperbaner og repslageri i Kristiansund. Utgitt av Nordmøre Museum 1981. ISBN 82-990789-0-3

 Eksterne lenker 

 Film fra Brødrene Blomquists reperbane på Kampen i Oslo. Opptaket er gjort av Hilmar Stigum, Norsk Folkemuseum i 1936

Kategori:Håndverksyrker
Kategori:Tauverk