Grønlandssaken

Grønlandssaken var en tvist i mellomkrigstiden mellom Norge og Danmark om suvereniteten over Grønland særlig området kalt Eirik Raudes Land.   

 Bakgrunn 
Saken var mest aktuell i tiden mellom første og andre verdenskrig, i mellomkrigstiden. Saken hadde bakgrunn i at Danmark etter Kieltraktaten av 1814 skulle avstå Norge til Sverige. De gamle norske skattlandene Island, Færøyene og Grønland fulgte ikke med. Norge godtok ikke Kieltraktaten og forsøkte i 1819-1821 å få råderett over bilandene.   

Danmark opprettet et dansk handelsmonopol i 1776 og stengte andre land ute. Monopolet gjaldt de bebodde områdene, mens Øst-Grønland ble besøkt av utlendinger utover 1800-tallet. Danske myndigheter på Grønland utvidet i 1921 monopolet til hele Grønland. I 1916 solgte Danmark Dansk Vestindia til USA og fikk i den forbindelse USAs anerkjennelse for å utvide sin kontroll til hele Grønland. Etter første verdenskrig anerkjente Frankrike, Italia, Japan og Sverige Danmarks krav på hele Grønland.   

Etter at Norge ble en selvstendig nasjon etter unionsoppløsningen i 1905, ble det en økende diskusjon om Grønland egentlig hørte til Norge. Samtidig ble det arbeidet for at Svalbard skulle høre til Norge. I samtaler med den danske ambassadøren i Norge sommeren 1919 uttalte utenriksminister Nils Claus Ihlen seg om Grønlandssaken. I samtale den 22. juli 1919 kom den såkalte Ihlen-erklæringen, som gikk ut på at Danmark skulle støtte Norges krav på Svalbard under fredskonferansen i Paris. Til gjengjeld skulle ikke Norge kreve Grønland eller deler av Grønland.

I 1921 erklærte Danmark at hele Grønland og farvannene rundt skulle være under dansk styring, en avgjørelse den norske regjeringen mente krenket norske rettigheter, fordi norske sel- og hvalfangere holdt til på Øst-Grønland. Saken vakte sterke følelser i Norge. Norske myndigheter ville ikke stadfeste Ihlen-erklæringen fra 1919 og kunne ikke gå med på utvidelse av danske suverenitet dersom det gikk ut over norsk fiske og fangst ved Øst-Grønland. Halvdan Koht og norske folkerettseksperter som Frede Castberg mente at Øst-Grønland var herreløst. Fridtjof Nansen var kritisk til «det skred av norskhet og nasjonal selvfølelse, som er løsnet med Grønlandssaken». Nansen mente at «landets rettmessige eiere er eskimoene, og deres interesser er det som skulde være de avgjørende». Spørsmålet om Øst-Grønland oppfattet Nansen som «den rene forfengelighetssak, uten synderlig praktisk betydning».Fridtjof Nansen i kronikk om Grønlandssaken i Tidens Tegn 22. februar 1924, gjengitt i Nansens røst: artikler og taler av Fridtjof Nansen, redigert av A.H. Winsnes, bind II, s. 608–615. Oslo: Jacob Dybwads forlag, 1942.  Grønlandsbevegelsen var i strid med arbeiderbevegelsen og Johan Nygaardsvold uttalte i 1932 at han håpet Norge ville tape i Haag. Professor Castberg var sønn av politikeren Johan Castberg som medvirket til å utløse disputten om Grønland.

I 1922 ble en norsk telegrafstasjon etablert i Myggbukta, Den norske meterologiske institutt medvirket; Danmark protesterte. I desember 1922 ville Folketinget vedta en lov om styringen av Grønland; loven innebar dansk suverenitet over hele Grønland og Norge protesterte. I 1923 vedtok Stortinget at regjeringen skulle forhandle med Danmark og la til grunn av Øst-Grønland var herreløst, terra nullius, som Danmark ikke hadde herredømme over. Forhandlingene resulterte i en avtale av 1924 der suvereniteten forble uavklart, mens norske fangsinteresser var sikret til 1944.

 Norsk okkupasjon av Eirik Raudes Land 
Et område ved den norske radiostasjonen i Myggbukta ble okkupert av en ekspedisjon under ledelse av den sunnmørske fangstmannen Hallvard Devold og fire andre fangstmenn den 27. juni 1931. Området mellom 71° 30' og 75° 40' N kalte de Eirik Raudes Land, og trakk med det linjer tilbake til Eirik Raude og norsk styre i norrøn tid. Devold sendte et telegram for å opplyse om okkupasjonen. «I nærvær av Eiliv Herdal, Tor Halle, Ingvald Strøm og Søren Richter er idag det norske flagg heist i Myggbukta. Og landet mellom Karlsbergfjord i syd og Besselfjord i nord okkupert i Hans Majestet Kong Haakons navn. Landet har vi kalt Eirik Raudes land».Drømmen om Eirik Raudes Land Podcastepisode om den norske okkupasjonen av Øst-Grønland, Polarpionerene, Avtrykk.no, 01.12.2023 Området var nærmest ubebodd. Adolf Hoel fikk politimyndighet over norske borgere i området. I 1932 ble okkupasjonen utvidet til områder lenger sør på Østgrønland.

I utgangspunktet var okkupasjonen privat, men den norske regjeringen støttet opp om okkupasjonen. Hallvard Devold hadde politimyndighet i Eirik Raudes Land frem til Ingstad kom til Nordøstgrønland sommeren 1932. Helge Ingstad ble norsk sysselmann på Eirik Raudes Land fra 1932 til 1933. 

Forsvarsministeren i Norge, Vidkun Quisling, ga ordre om at den norske Marinen om nødvendig skulle støtte okkupasjonen. Okkupasjonen ble stadfestet av den norske Bondeparti-regjeringen den 10. juli 1931. Saken var så tyngende for de involverte parter at justisminister Asbjørn Lindboe oppsøkte et medium, Ingeborg Køber som senere ble kjent fra Køber-saken, i håp om at hun kunne mane frem ånden til den nylig avdøde statsminister Peder Kolstad – Lindboe trengte avdødes råd.Willy Pedersen: «Hankø i skumring», Noen spor (s. 194), Universitetsforlaget, Oslo 2004, ISBN 82-15-00656-6

På Island var det enkelte som mente at Island hadde historisk krav på Grønland som var en islandsk koloni i middelalderen. Dette standpunktet fikk lite støtte. Saken ble diskutert i Alltinget i 1925 og 1931 uten at det ble tatt stilling til tvisten mellom Norge og Danmark.

 Dommen i Haag 
Norge og Danmark sa seg villige til å la Den faste domstol for mellomfolkelig rettspleie i Haag dømme i den vanskelige saken. Domstolen kom fram til at det norske suverenitetskravet på Øst-Grønland var ugyldig etter internasjonal rett. Dommen ble avgitt 5. april 1933 med 12 mot 2 stemmer. Danmark fikk medhold på alle punkter. Dommen pekte på at Danmark frem til 1931 hadde opparbeidet seg suverenitet og viste blant annet til noter fra forskjellige land 1916-1921. Den italienske dommeren Anzilotti var enig med flertallet at okkupasjonen var ulovlig, men tok dissens med hensyn til Ihlens erklæring fra 1919. Kielfreden fra 1814 hadde uttrykkelig lagt tidligere norske besittelser inn under Danmark. Domstolen viste til at Norge i flere traktater hadde anerkjent Danmarks suverenitet over Grønland, fra 1819 i forbindelse med gjeldsoppgjøret mellom Danmark og Norge, og også i senere inngåtte traktater opp gjennom årene. I tillegg viste domstolen til utenriksministerens eklæring fra 1919.  

Norge aksepterte avgjørelsen, og avbrøt okkupasjonen den 5. april 1933. I etterkant, etter regjeringsskiftet, beklaget Stortinget sin håndtering av Grønlandssaken. 

 Ettertiden 
Kong Haakon skal ha vært personlig begeistret for okkupasjonen. C.J. Hambro var offentlig kritisk til aktivistenes opptreden. Hambro var i 1924 med å få i stand Øst-Grønlands-avtalen og mente i den forbindelse at nordmenn i stillhet skulle sette seg fast på Øst-Grønland. Jens Arup Seip skrev i 1963 at Grønlandssaken var drevet frem av en gjeng uansvarlige ishavsimperialister.

Saken innebar den største konstitusjonelle krise i mellomkrigstiden og Stortinget gransket regjeringen i forbindelse med saken. Stortinget innkalte i henhold til Grunnloven § 75 h diplomaten Wedel Jarlsberg for at han skulle forklare seg om forhandlinger med danske myndigheter. Paragrafen 75 h  brukes sjelden og etter 1933 ble den første gang brukt i 1996 for å innkalle embetsmenn til Stortinget.

 Litteratur 
 Ida Blom: Kampen om Eirik Raudes land : pressgruppepolitikk i grønlandsspørsmålet 1921-1931, Oslo 1973. ISBN 82-05-05719-2
 Einar-Arne Drivenes, Harald Dag Jølle (red.): Norsk polarhistorie, bind 2 Vitenskapene. Oslo 2004. ISBN 82-05-32656-8
 Odd-Bjørn Fure: Norsk utenrikspolitikks historie. Bind 3 Mellomkrigstid : 1920-1940, Oslo 1996. ISBN 82-00-22534-8
  Grønlandssaken: dom avsagt 5. april 1933 av den faste domstol for mellemfolkelig rettspleie, i saken angående den rettslige status forvisse deler av Østgrønland,	Oslo, 1933.
 Idar Handagard: Danmarks urett og Noregs rett til Grønland, Oslo 1932. 
 Helge Ingstad: Øst for den store bre, Oslo 1935. 
 Ivar Lohne: Grønlandssaken 1919-1945 : fra borgerlig nasjonalt samlingsmerke til nasjonalsosialistisk symbolsak, Hovedoppgave i historie – Universitetet i Tromsø, 2000.
 Knut I. Tønsberg: Utenriksministerens legitimasjon, Wienkonvensjonen om traktatretten artikkel 46 og Ihlen-erklæringen, Jussens Venner, Bind XVII, Hefte 4, 1982

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 NRK om Grønlandssaken
  Podcastepisode om den norske okkupasjonen av Øst-Grønland
 TV2 med blant annet bilder av flaggheisingen i Myggbukta 27. juni 1931
 Legal status of eastern Greenland [1933 PCIJ 3 (5 April 1933) – Dommen i Grønlandssaka]

Kategori:1900-tallet i Norge
Kategori:Grønlands historie
Kategori:Folkerett