Grunge

Grunge (tidvis omtalt som «Seattle-sound», grunge betyr «skitten, grisete, rotete»), «grunge (n.)», Online Etymology Dictionary tidvis fornorsket som «grønsj», «Norsk Rock 1985-2000: 15 år med strålende musikk?», Ballade 30. januar 2002 er en subkultur og musikalsk undersjanger av alternativ rock som ble utviklet på midten av 1980-tallet i den nordlige delen av USAs stillehavskyst i delstaten Washington, særskilt i byen Seattle og området rundt. Den eldste grungebevegelsen roterte rundt Seattles uavhengige plateselskap Sub Pop og denne regionens musikalske undergrunnsmiljø. Tidlig på 1990-tallet hadde dens popularitet spredt seg med grungemiljøer også i California, og deretter dukket opp til overflaten i andre steder i USA og i Australia, bygget seg opp en sterk tilhengerskare og mange band signerte avtaler med store plateselskap.

Grunge ble kommersiell suksessfull tidlig på 1990-tallet grunnet utgivelser som Nirvanas Nevermind, Pearl Jams Ten, Soundgardens Badmotorfinger, Alice in Chains’ Dirt og Stone Temple Pilots’ Core. Suksessen til disse bandene fremmet populariteten til alternativ rock og gjorde grunge til en populær form for rockemusikk i samtiden. «Grunge», AllMusic.  Selv om de fleste grungeband hadde blitt oppløst eller forsvunnet ut av syne ved slutten av 1990-tallet, hadde de påvirket moderne rockemusikk da deres sangtekster brakte samfunnsmessige emner inn i popkulturen,Danaher, Michael (4. august 2014): «The 50 Best Grunge Songs» , Paste. og la til introspeksjon (selviakttagelse) og en undersøkelse av hva det betydde å være sann mot seg selv. Felix-Jager, Steven (2017): With God on Our Side: Towards a Transformational Theology of Rock and Roll. Wipf and Stock Publishers, s. 134 Grunge var en påvirkning på etterfølgende sjangre som post-grunge (en utledning av grunge) og nu metal.

Grunge blandet elementer fra punkrock og hardrock, som ved at forvrengte gitarer ble benyttet i begge sjangre, skjønt en del band opptrådte med mer fokus på det ene eller det andre. Som disse sjangrene benyttet grunge vanligvis elektrisk gitar, bassgitar, trommer og en sanger. Grunge tok også til seg inspirasjon fra indierock-band som Sonic Youth. Sangtekstene var ofte preget av angst og var introspektive, ofte fremmet emner som sosial fremmedgjøring, apati, opptatthet av isolasjon, og et behov for en form for frihet.

Et antall faktorer bidro til grungen nedgang. I fra midten til slutten av 1990-tallet var det mange grungeband som brøt opp eller ble mindre synlige. Nirvanas Kurt Cobain, betegnet av magasinet Time som «Den svingende nordvestkystens John Lennon», viste seg uvanlig plaget av suksess og slet med en avhengighet til heroin før han begikk selvmord 27 år gammel i 1994.

 Betegnelsens opprinnelse 
Ordet «grunge» ble benyttet på trykk før det ble benyttet i publikasjoner som referanse til musikksjangeren i Seattle. Ordet ble benyttet på Johnny Burnettes rockabillyalbum i 1957. I 1965 var det etablert som et amerikansk slanguttrykk blant tenåringer som referanse til «sluskete. skitten» eller «rotete», Musikkritikeren Lester Bangs benyttet det i 1972, True, Everett (24. august 2011): «Ten Myths about Grunge, Nirvana and Kurt Cobain», The Guardian av skribenten Paul Rambali i en artikkel i NME i 1978 for å beskrive mainstream gitarrock, Rambali, Paul (1. april 1978): «The American Midwest: Akron and Cleveland—Exploring alternative hives of industry in Akron, City of Rubber, and Cleveland, City of Steel», NME. og i en artikkel i magasinet SPIN i 1986 som hevdet at «Støy. Rock har alltid handlet om det. Det er primær grunge (skitten)... forvrengning… og fuzz…», en referanse til rockens forvrengte lydbilde i generell betydning. Enthal, Andrea (juli 1986): «Underground», SPIN

Mark Arm, vokalist for Seattle-bandet Green River — og senere Mudhoney — er generelt kreditert for å være den første som benyttet begrepet «grunge» for å beskrive musikken i Seattle. Arm benyttet det første gang i 1981 da han skrev et brev under sitt fødenavn Mark McLaughlin til en fanzine i Seattle kalt Desperate Times hvor han kritiserte sitt eget band Mr. Epp and the Calculations som «ren grunge! Ren støy! Ren skitt!» Masco, Maire (2015): Desperate Times: The Summer of 1981, Fluke Press. ISBN 978-1938476013. Clark Humphrey, bidragsyter til Desperate Times, siterte dette som den tidligste bruken av begrepet for å referere til et Seattle-band, og nevner at Bruce Pavitt fra Sub Pop populariserte begrepet som en musikalsk betegnelse vinteren 1987-1988, og benyttet det flere anledninger for å beskrive bandet Green River. Humphrey, Clark (1999): Loser: The Real Seattle Music Story. New York: Harry N. Abrams, ISBN 1-929069-24-3, s. 63. Plateselskapet Sub Pop kalte Green Rivers EP Dry as a Bone fra juli 1987 for «ultraløs GRUNGE som ødelegger moralen til en generasjon». DiBlasi, Alex (2013): «Grunge» i: Edmondson, Jacqueline, red.: Music in American Life: An Encyclopedia of the Songs, Styles, Stars and Stories that Shaped Our Culture, ABC-CLIO, s. 520 Den engelske musikkjournalisten Everett True hevdet at da Arm uttalte at Seattles gater var «steinlagt med grunge», benyttet han ordet i en negativ betydning for å bety «verdiløs».  True, Everett (24. august 2011): «Ten Myths about Grunge, Nirvana and Kurt Cobain», The Guardian. I denne bruken av «grunge» benyttet Arm ordet som et adjektiv, ikke som måte for å beskrive en musikksjanger.

Arm sa mange år senere at han ikke hadde skapt betegnelsen selv, han slo fast at begrepet hadde vært brukt i Australia på midten av 1980-tallet for å beskrive band som King Snake Roost, The Scientists, Salamander Jim, og Beasts of Bourbon. True, Everett (20. januar 2001): «No End in Sight: Mudhoney Is Alive and Well», The Stranger. Arm brukte grunge som en beskrivende betegnelse framfor som en sjangerbetegnelse, men det kom til sist til å beskrive det hybride lydbildet av punk og metall i musikkmiljøet i Seattle.Heylin, Clinton (2007): Babylon's Burning: From Punk to Grunge. Conongate, ISBN 1-84195-879-4, s. 606. Forfatteren Catherine Strong uttalte at grungens «skitne sound» på slutten av 1980-tallet da lave budsjetter, ukjente med plateinnspillinger og en «bevist mangel på profesjonalisme» kan ha vært opprinnelsen til begrepet «grunge».Strong, Catherine (2016): Grunge: Music and Memory. Routledge, s. 18 Begrepet «grunge» har blitt utvidet til andre former, som da forfatteren Josh Henderson refererte til folk i musikkmiljøet i Seattle fra 1990-tallet som «grungere» i 2016.Henderson, Justin (2016): Grunge: Seattle. Roaring Forties Press, kapittel 5: «the really big time», seksjon: «here come the tabloids!»

Da grunge først ble utviklet kalte musikkjournalister det for «smerterock» grunnet dens sterke påvirkning fra Black Sabbaths «negativitet». Calvert, John (8. september 2011): «My Own Private Nirvana-Revisiting Nevermind 20 Years On», The Quietus. Grunge ble kalt for «Seattle-sound» eller referert til som «Seattle-miljøet», sistnevnte til det aktive musikalske subkulturen i byen sentrert rundt det uavhengige plateselskapet Sup Pop, «det sterke alternative miljøet», Universitetet i Washington, og Evergreen State College. Shuker, Roy (2013): Understanding Popular Music Culture, 4. utg., Routledge, s. 182 Sistnevnte var et progressivt skolemiljø som ikke benyttet karaktersystem og som hadde sin egen alternative musikkradiostasjon. Grupper fra byen Portland i Oregon, slike som The Wipers, hadde også innflytelse på sjangerens første utøvere.Nirenberg, Michael (30. desember 2014): «Discussion with Sub Pop Founder Bruce Pavitt», The Huffington Post.

En del band assosiert med sjangeren, slike som  Soundgarden, Pearl Jam og Alice in Chains, har ikke vært mottakelig for betegnelsen, og foretrukket å referere til seg selv som ganske enkelt «rock and roll-band».Buchanan, Brett: «Ben Shepherd Trashes Grunge Label, Says Soundgarden Were Never A Grunge Band», AlternativeNation.net. Arkivert fra originalen den 12. juli 2015.«Pearl Jam: Interviews with all five members» , Ew.com«Interview: Alice in Chains» , The National Student, 7. oktober 2013. Ben Shepherd fra Soundgarden uttalte at han «hatet ordet» grunge og hatet «å bli assosiert med det.»Garro, Adrian: «The Grunge Era, As Told By The Musicians That Defined It (Interview with Author Mark Yarm)»  (PDF), RockCellar Magazine.  Jeff Stetson, musiker fra Seattle, uttalte at da han besøkte hjembyen på slutten av 1980- og begynnelsen av 1990-tallet som turnerende musiker, refererte ikke de lokale musikerne til seg selv som utøvere av «grunge» eller deres stil som «grunge», og de var ikke smigret over at det musikk ble kalt for «grunge».Stetson, Jeff (22. januar 2014): «Hey Millennials, Grunge Was Never A Movement. It Was Never A Genre. Get Over Yourselves», Thought Catalog.

Rolling Stone merket seg sjangerens mangel på en klar definisjon.«Readers' Poll: The Best Grunge Albums of All Time Your picks include 'Bleach,' 'Ten' and 'Temple of the Dog'», Rolling Stone. 24. november 2012.  Robert Loss innså utfordringene i å definere «grunge»; han uttalte at man kan fintelle historier fra grungemiljøet for å forsøke å forklare det, men så snart som du forsøker å definere grunge på denne måten, så «glipper det ut mellom fingrene dine».Loss, Robert (9. april 2012): «Grunge: Straining to Challenge the Status Quo», Pop Matters. Roy Shuker uttalte at begrepet gjorde en rekke stilarter «uklare».  Stetson mente at grunge ikke var en bevegelse, en «monolittisk bevegelse», eller en måte å reagere på 1980-tallets metallpop; han kalte begrepet en for misvisende, hovedsakelig basert på hype, oppblåst av media. Shuker uttalte at «’Seattle-sounden’ ble en merkedsføringsknep for musikkindustrien.» Stetson uttalte også at framtredende band som overveide å bli grunge (Nirvana, Pearl Jam, Soundgarden, Alice in Chains, Mudhoney og Hammerbox) lød alle forskjellige. Mark Yarm, forfatteren av boken Everybody Loves Our Town: An Oral History of Grunge, pekte på forskjellene mellom de ulike grungebandene, hvor en del var punk og andre var metall-basert.

 Karaktertrekk 
 Sangstil 
Sangstilen til grunge var tilsvarende til de elektriske gitarenes utbrudd av høy, tungt forvrengte lydbilde. Kurt Cobain hadde en «brysk, sløret artikulasjon og grusete klangfarge» og Eddie Vedder fra Pearl Jam benyttet seg av en «bred, mektig vibrato» for vise sin «uttrykksdybde». Shepherd, John; Horn, David (2012): Continuum Encyclopedia of Popular Music of the World Volume 8: Genres: North America. A&C Black, s. 23 Generelt benyttet grungesangerne en «dypere vokalstil» som var tilpasset de nedstemte gitarene og sangtekstenes mørke, tunge tematikk.Stab (26. april 2011): «Serve the Servants: Unlocking the Secrets of Grunge Guitar» , Gibson.com. Grungesangerne benyttet grov, rusten, raspete» vokaler, med «... knurring, stønning, skrik og mumling» Moody, Fred (2004): Seattle and the Demons of Ambition: A Love Story, s. 171. og «sørgmodige stønn»; denne utstrekningen i sangstilene ble benyttet til å kommunisere «mangfoldet av følelser» i tekstene. Fournier, Karen (2015): The Words and Music of Alanis Morissette, ABC-CLIO, s. 44 Cobains reaksjon til «elendige tider» og misnøye med tidsepoken var hva han skrek ut i sine sanger. Talley, Tara (2005): «Grunge and Blues, A Sociological Comparison:How Space and Place Influence the Development and Spread of Regional Musical Styles» i: Chrestomathy: Annual Review of Undergraduate Research, School of Humanities and Social Sciences, College of Charleston, 4, s. 233 Generelt ble grungesanger sunget «ganske enkelt ofte noe uforståelig»  og har blitt karakterisert som i «grenselandet av ustemte vokaler».Clark, Bill (4. september 2007): «GRUNGE Deep Cuts», Bullz-eye

I henhold til tidsskriftet The Atlantic var de fire mest framtredende grungesangerne: Alice in Chains’ Layne Staley, som har blitt kalt «den mest minneverdige stemmen» i sjangeren for hans dyktighet med å fremme «kraft og sårbarhet», Kurt Cobain, som kunne både skrike og synge melodiøst i den samme sangen som John Lennon, Soundgardens Chris Cornell, som kunne klage og syne høye toner som Robert Plant, og Vedder, som blandet en Jim Morrison-inspirert baryton med en blanding av punk og rock. Sola David de (5. april 2012): «How Alice in Chains Found the Most Memorable Voice in Grunge», The Atlantic. Jeff Stetson lovpriste Cobain og Mark Lanegan for særpreget i deres sangstemmer og karakteriserte Cornell, Staley og Carrie Akre for å ha «... en del av de største stemmene... som kan bli hørt i moderne rock»; han mente også at disse sangerne oppnådde deres stemmenivå uten 2010-tallets «industristandardiserte airbrushing». med auto-tune, et lydteknisk digitalt verktøy for rette urene toner, og således skjule manglende sangtalent.«Auto-Tune» , NOVA scienceNOW, PBS TV, 30. juni 2009

 Musikalsk stil 
Seattles musikkjournalist Charles R. Cross definerte «grunge» som fylt med forvrengelser, nedtonet, og riffbasert rock som spilte høyt med feedback fra elektriske gitarer og tung og vektig basslinjer for å støtte dets sangmelodier.Cross, Charles R.; Berkenstadt, Jim (2012): Classic Rock Albums: Nirvana - Nevermind. Music Sales Group  Robert Loss kalte grunge for en melding om «vold og hastighet, muskelstyrke og melodi,» hvor det er rom for alle slags folk, inkludert kvinnelige musikere.

Grunge blander elementer av punkrock, særskilt amerikansk hardcore-punk som Black Flag, og tungmetall, særskilt eldre, tradisjonelle tungmetallgrupper som Black Sabbath. Skjønt en del band spiller med mer fokus på det førstnevnte eller det sistnevnte. Allmusic karakteriserer grunge som «hybrid» som blander elementer fra tungmetall og punkrock. Alex DiBlasi uttalte at indierock var en tredje hovedkilde hvor den viktigste innflytelsen kom fra Sonic Youths «friformstøy».  Grunge har til felles med punk en rå lo-fi-sound og tilsvarende sangtekster, og benytter også punkens lemfeldige og uprofesjonelle tilnærming til å spille og framføre musikk. Imidlertid hadde grunge et «dypere og mørkere» lydbilde enn punkrock og den minsket det bensindrevne tempoet til punk til en langsommere, slafset hastighet og benyttet seg av mer disharmoniske harmonier.

Dan Tucker, musikkskribent i TV-kanalen VH1, har pekt på at ulike grungeband ble påvirket av ulike sjangre, og uttalte at mens Nirvana trakk inspirasjon fra punk var Pearl Jam påvirket av klassisk rock og den «slafsete, mørk, og tunge band» som Soundgarden, Alice in Chains og Tad hadde en skummel metalltone. Tucker, Dan (21. desember 2013): «Heavier Than Grunge: 10 Alt Rock Bands That Were Coated In Metal», VH1

Grungemusikk har blitt kalt for «stygg estetikk», både i brølet fra forvrengte elektriske gitarer og i mørke emne i sangtekstene. Denne tilnærmingen ble valgt både for å motsette seg det ’glatte’ og elegante lydbildet til den da dominerende hovedstrømmen av rockemusikk og ettersom grungemusikere ønsket å speile den ’styggheten’ de så rundt seg og sette en lyskaster på det usette «dybder og fordervelser» i den virkelige verden. En del av de mest framtredende i utviklingen av grungelydbildet, inkludert Sub Pops produsent Jack Endino og Melvins, forklarte grungens inspirasjon fra tungrocken som Kiss som en form for «musikalsk provokasjon». Grungemusikerne betraktet disse bandene som stinkende, men samtidig likte de dem også; Buzz Osborne fra Melvins beskrev det som et forsøk på se ha tåpelige band kunne drive på med og slippe unna med. Pray, D., Helvey-Pray Productions (1996): Hype! (filmdokumentar), Republic Pictures. Nirvanas signatur, en sangformat med «stopp og start», og veksle mellom myke og høye seksjoner, ble en sjangrekonvensjon for grungen.

 Arv 
Musikkritikeren Dave Whitaker skrev i 2011 at hver generasjon fra begynnelsen av «...plateindustrien har innført en sjangre som endret spillereglene», fra swingmusikken på 1930-tallet, rock and roll på 1950-tallet, punkrocken på 1970-tallet og deretter grunge på 1990-tallet. Imidlertid, «grungen var den siste amerikanske musikkrevolusjonen», da ingen post-grunge-generasjon har innført en ny sjanger som radikalt har endret musikkmiljøene. Whitaker, Dave (3. oktober 2011): «Was Grunge the Last American Musical Revolution?» PopMatters. Han mente også at «den digitale revolusjon (digital musikk online, fildeling, etc) har betydd at det ikke har vært en «... generasjonsdefinerende sjangre siden grunge,» for at en sjangre så fullstendig gjennomtrenge markedet, krever «en musikkindustri med uendelig kontroll over markedet.» I 2016 uttalte Rob Zombie at grunge førte til at «rockestjernen» døde. I motsetningen til tidligere stjerner som «... Alice Cooper og Gene Simmons og Elton John,» som kunne «... like gjerne ha vært på en annen bedriten planet»; med grunge var holdningen at våre rockestjerner må se ut «akkurat som oss.»Childers, Chad (1. mai 2016): «Rob Zombie: Grunge Era Marked End of the 'Rock Star'», Loudwire.

Bob Batchelor mener at den uavhengige tankegangen og verdiene i Seattle som ga retningslinjer for utviklingen og framtoningen av band som Nirvana og Pearl Jam sto i konflikt med «de store plateselskapenes behov til å selge millioner av CD-er.» Han mener også at til tross for grungemusikernes ubehag med de store plateselskapenes kommersielle målsetninger, og motstand av en del av de fremste bandene til å drive den promotering som plateselskapene krevde, inkludert musikkvideoer, MTVs videoprogrammer, spilte en medvirkende rolle i å gjøre grunge mainstream «ettersom mange musikkfans krevde deres første eksponering» på MTV framfor på en loakl eller «nisjeradio». Batchelor, Bob (26. september 2011): «Smells Like MTV: Music Video and the Rise of Grunge», PopMatters. Gil Troy uttalte at «... grungeopprøret, som de fleste andre i Amerikas konsumentkultur», endte opp med å bli «bekvemmelig, masseprodusert, ritualisert, og således frisert» av de store selskapene.Troy, Gil (2015): The Age of Clinton: America in the 1990s, Macmillan, s. 106

I 2011 uttalte John Calvert at «timing» er årsaken til hvor det ikke skjedde en ny grunge; den kulturelle stemningen på slutten av 1980-tallet og tidlig på 1990-tallet, som inspirerte bevegelsen, eksisterte ikke lenger. Jeff Stetson, låtskriver fra Seattle, har sagt at folk fra 2010-tallet som hører på grunge burde lære om «... konteksten og historien hvordan det begynte» og ha «... respekt for hvilken forbløffende ting det var som skjedde her [i Seattle] for du vil ikke se noe lignende igjen.»  Michael Danaher i magasinet Paste mener at grungebevegelsen «... endret kursen til rock and roll, brakte med seg... fortellinger om misbruk og nedtrykthet» og samfunnsbevisste emner inn i popkulturen.

I henhold til Calvert har Nirvanas Smells Like Teen Spirit fått en «ikonisk plass i historien» da den hadde en «generasjonsdefinerende resonans» for unge mennesker i dens tidsalder; generasjon X. «Intet annet band... gjorde driften til selvdestruksjon... så hørbar», med autentisk smerte og misnøye. Calvert mener også «hitlistenes mest rasende, mørke og intense» musikk siden tidlig punkrock, og at den var «heavy da det var behov for heavy» for unge mennesker på denne tiden, «plage unge Amerika til å våkne opp» og gi dem noe å «klamre seg» til i vanskelige tider. En bok i 2017 hevdet at grunge «… endret for alltid rockemusikkens identitet på en måte som er analog til punk»; dessuten, grunge fremmet «introspektive» sangtekster om «eksistensiell autentisitet» og «hva det betyr å være tro mot deg selv.» Grunges Kurt Cobain har blitt karakterisert som «stemmen til generasjon X», og fått samme betydning for sin demografi som Bob Dylan hadde for 1960-tallets ungdom, og som John Lennon hadde for 1970-tallets generasjon. Bob Batchelor har uttalt at Nirvana var «likeså betydningsfulle som Elvis eller The Beatles.

I 2008 mente Darragh McManus i The Guardian at grunge var ikke bare en ung persons trend eller forbigående musikalsk påfunn, men at grunge syntetiserte kjernetanker i den moderne tidsalder, fra «feminisme, liberalisme, ironi, apati, kynisme/idealisme..., anti-autoritærisme, [til] skjev postmodernisme.» McManus mente at grunge behandlet alvorlige, tungtveiende emner, noe som ikke skjedde ofte i populærmusikken. I henhold til McManus var grunge for generasjon X ikke bare musikk, men den viktigste kulturelle innflytelsen.McManus, Darragh (31. oktober 2008): «Just 20 years on, grunge seems like ancient history», The Guardian. I henhold til Marlen Komar populariserte Nirvana den «ikke-hetrosexisten», en ikke-binære måte å forstå «kjønn og seksualitet», som framhevet hvordan menn og kvinne var likestilte og en progressiv politisk tenking.Komar, Marlen (30. mars 2016): «The Evolution Of Androgynous Fashion Throughout The 20th Century», Bustle

 Kvinners rolle 
miniatyr|200px|høyre|Kathleen Hanna, foregangskvinne i riot grrrl-bevegelsen, her med Bikini Kill i 1991.
miniatyr|200px|Mens de fleste rockesjangre ikke har framstående kvinnelige instrumentalister, har flere betydningsfulle grungeband hatt kvinnelige musikere; her trommeslager Patty Schemel fra bandet Hole.

Mens det er en oppfatning at grungeband besto i «overveiende» grad av menn, var kvinner «meget representert» i grungeband som L7, Lunachicks, Dickless, 7 Year Bitch, The Gits, Courtney Loves band Hole (og Loves andre grupper på 1990-tallet), og Babes in Toyland, sistnevnte et band fra Minneapolis med kun kvinnelige medlemmer, og grunge var også nært «forbundet med riot grrrl», en feministiske undergrunnspunkebevegelse. True, Everett (24. august 2011): «Ten myths about grunge, Nirvana and Kurt Cobain», The Guardian. Dan Tucker mente at L7 var et «helkvinnelig grungeband som steg opp fra det fruktbare undergrunnsmiljøet i Los Angeles og som hadde sterke bånd til Black Flag og kunne hevde seg opp mot et hvilket som helst mannlig band i holdning og volum.» 

Sanger og bassist Kathleen Hanna, pioner riot grrrl-bevegelsen og framstående i bandet Bikini Kill, var tett knyttet til grungemiljøet i delstaten Washington. Det var Hanna som kom opp med navnet for Nirvanas gjennombruddsang «Smells Like Teen Spirit» i 1991. Det var en referanse til en deodorant som var markedsført særskilt mot unge kivnner. Azerrad, Michael (1994): Come as You Are: The Story of Nirvana, Doubleday, ISBN 0-385-47199-8, s. 211–212 «A performance at Joes Pub in NYC, where Hanna tells the story of ‘Smells Like Teen Spirit’», YouTube. 15. desember 2010. Kjente kvinnelige instrumentalister er blant annet bassistene D'arcy Wretzky og Melissa Auf der Maur fra The Smashing Pumpkins og trommeslager Patty Schemel (fra Hole og Courtney Loves prosjekter) og Lori Barbero fra Babes in Toyland.Bobbitt, Melissa: «The Greatest Drummers of the '90s» , ThoughtCo At kvinnelige instrumentalister ble en del av grunge er bemerkelsesverdig ettersom profesjonelle kvinnelige instrumentalister er uvant og sjeldne i de fleste rockesjangre. Schaap, Julian; Berkers, Pauwke (2014): «Grunting Alone? Online Gender Inequality in Extreme Metal Music» i: Journal of the International Association for the Study of Popular Music 4(1), s. 101-102

Det var også mange kvinner som hadde en aktiv rolle i grungens undergrunnsmiljø, slike som riot grrrls som framstilte fanziner om grungeband og uavhengige plateselskap, som eksempelvis fanzinen Grunge Gerl. Leonard, Marion (2007): Gender in the Music Industry: Rock, Discourse and Girl Power, Ashgate Publishing, Ltd., s. 140 Tina Casale, som var med på å grunnlegge det uavhengige plateselskapet C/Z Records på 1980-tallet sammen med Chris Hanzsek. De utga i 1986 hva som har blitt kalt for den tidligste grungealbumet, Deep Six. Blant bandene representert er Soundgarden, Melvins, Malfunkshun, Skin Yard, Green River, og U-Men.

 Kjente band 
Band som overveiende er betegnet som grunge:Stab (4. august 2014): «The 50 Best Grunge Songs» , Paste. Strong, Catherine (2011): Grunge: Music and Memory, Farnham: Ashgate Publishing, Ltd., ISBN 1-40942377-8, s. 16, 73

Seattle-området

 7 Year Bitch
 Alice in Chains
 Blood Circus
 Candlebox «Report: Reunited Grunge Band CANDLEBOX Ignites New Fans», Blabbermouth.Net.  DeRogatis, Jim (2006): [Staring at Sound: The True Story of Oklahoma's Fabulous Flaming Lips], Three Rivers Press, ISBN 978-0767921404, s. 131
 The Gits
 Green River
 Gruntruck
 Hammerbox
 Love Battery
 Mad Season
 Malfunkshun
 Melvins
 Mono Men
 Mother Love Bone
 Mudhoney
 My Sister's Machine
 Nirvana
 Pearl Jam
 Screaming Trees
 Seaweed
 Skin Yard
 Soundgarden
 Tad
 Temple of the Dog
 Truly
 The U-Men
 WillardMacDonald, Patrick (31. juli 1992): «Willard Is Saying 'Rats!' To Seattle's Grunge Profusion» , The Seattle Times.

 Andre steder i USA

 Babes in Toyland (Minneapolis, Minnesota)
 The Fluid (Denver, Colorado)
 Hole (Los Angeles, California)
 L7 (Los Angeles, California) Strong, Catherine (2011): Grunge: Music and Memory . Farnham: Ashgate Publishing, Ltd., ISBN 1-40942377-8, 73
 The Nymphs (Los Angeles, California)
 Paw (Lawrence, Kansas)
 Pond (Portland, Oregon)
 The Smashing Pumpkins (Chicago, Illinois)
 Stone Temple Pilots (San Diego, California)
 Toadies (Fort Worth, Texas)«Toadies Break Sophomore Jinx – With A Little Help From Nirvana» , Sun-Sentinel. 10. august 2001.
 Treepeople (Boise, Idaho)
 Tripping Daisy (Denton, Texas) «Tripping Daisy- Songes», AllMusic
 Veruca Salt (Chicago, Illinois)

Australia

 Beasts of Bourbon Dubrow, Chris (7. april 2014): «Nirvana had nothing on Australia's Lubricated Goat», The Guardian.
 Cosmic Psychos
 feedtime
 Lubricated Goat
 The Scientists
 Silverchair (deres to første album er betraktet som grunge)
 X 

Canada
 Eric's TripBarclay, Michael; Schneider, Jason; Jack, Ian (2011): Have Not Been the Same: The CanRock Renaissance, 1985-1995. ECW Press
 King Cobb Steelie
 The Wooden Stars
 Our Lady Peace
 Nickelback (deres debutalbum i 1996 er beskrevet som grunge)

Storbritannia
 BushBrackett, Nathan; Hoard, Christian David (2004): The New Rolling Stone Album Guide. Rolling Stone. Simon and Schuster. ISBN 9780743201698, s. 122 (deres debutalbum i 1994 er beskrevet som grunge)
 Radiohead (tidlig; første to album)

Irland
 The Cranberries (deres single «Zombie» der beskrevet som grungeBuckley, Peter (1. november 2003): The Rough Guide to Rock: the definitive guide to more than 1200 artists and bands. Rough Guides, ISBN 9781843531050, s. 248

Frankrike
 Witness (dannet i 1989)
 Noir Désir

Norge
Det var flere norske band som lot seg inspirere, noen mer, andre mindre, av den amerikanske grungesjangeren, men det varte ikke lenge: 
 Autopulver
 Jack in the Box
 Motorpsycho
 Run Dog Run

Referanser

Litteratur 
 Holen, Øivind  og Solberg, Reidar Mide (16. juli 2011): «Grunge-buffeten», Dagens Næringsliv, s. 43-52
 Anderson, Kyle (2007): Accidental Revolution: The Story of Grunge, Macmillan. ISBN 9780312358198.
 Humphrey, Clark (1999): Loser: The Real Seattle Music Story, Harry N. Abrams. ISBN 1-9290692-4-3.
 Klosterman, Chuck (2007): Fargo Rock City: A Heavy Metal Odyssey in Rural North Dakota, Simon and Schuster. ISBN 9781416589525.
 Masco, Maire (2015): Desperate Times: The Summer of 1981. Fluke Press. ISBN 978-1938476013.
 Pavitt, Bruce (2014): SUB POP U.S.A.: The Subterraneanan Pop Music Anthology, 1980–1988, Bazillion Points. ISBN 978-1-935950-11-0.
 Pavitt, Bruce (2013): Experiencing Nirvana: Grunge in Europe, 1989, Bazillion Points. ISBN 978-1-935950-10-3.
 Peterson, Charles (1995): Screaming Life: A Chronicle of the Seattle Music Scene, Harper Collins. ISBN 0-0625864-0-8.
 Prato, Greg (2010): Grunge Is Dead: The Oral History of Seattle Rock Music, ECW Press. ISBN 1-5502287-7-3.
 Tow, Stephen (2011): The Strangest Tribe: How a Group of Seattle Rock Bands Invented Grunge. Sasquatch Books. ISBN 1-5706174-3-0.

 Eksterne lenker 

Kategori:Musikk i USA