Amerikansk bison

Bison (Bison bison), av mange også kalt amerikansk bison, er et stort oksedyr (Bovinae) som er endemisk til Nord-Amerika, der arten overlever i kraft av to underarter. Nominatformen kalles slettebison, mens den andre kalles skogsbison.

Bison er Nord-Amerikas største nålevende landpattedyr. Arten var tidligere utbredt i et belte som strakk seg langs de store slettene, fra Mexico i sør til Canada i nord. I 2003 besto habitatet av små, fragmenterte landområder. Rundt år 1800 talte bestanden av bison omkring 60 millioner individer i Nord-Amerika, men i 1884 skal det ha vært færre enn 100 ville individer tilbake.

 Biologi 
Bison er enorme kvegdyr. I Nord-Amerika finnes det to typer: skogsbison og slettebison. Slettebison (oksen) blir ikke like tung som skogsbison. Oksene har en kroppslengde på cirka 300–380 cm og veier  (slettebison veier 600–860 kg), mens kuene har en kroppslengde på cirka 210–350 cm og veier typisk cirka 360–550 kg. Oksene har en skulderhøyde på cirka 167–195 cm, mens kuene typisk måler cirka 150–180 cm. Visent (europeisk bison) er altså marginalt større enn begge de to amerikanske typene.

Bison har en spesielt ragget frampart, inkludert nedover framlemmene, og vinterpelsen er tykk og isolerende, mens sommerpelsen er lettere og lysere. Slettebison har tykkere vinterpels enn skogsbison, samt noe lengre skjegg og tykkere man.

Bison parer seg i august og september og får en kalv som holder sammen med moren i et år. Bison blir fra 20 til 30 år i det fri, men i fangenskap kan de bli 30 til 50 år. På grunn av dens størrelse og styrke har den ikke mange naturlige fiender, men grizzlybjørner og ulveflokker kan prøve seg på kalver, selv om dette sjeldent skjer på sommeren fordi da har som regel bisonene nok energi og styrke til å løpe fra rovdyr. Dette er annerledes på vinteren da de må spare på energien og det har skjedd at ulveflokker nettopp på denne årstiden har tatt fullvoksne bison.

 Systematikk 
Den interne systematikken i slekten Bos følger Sinding et al. (2021).

 Den store nedslaktingen 
Den amerikanske bison har i uminnelige tider vært en økologisk faktor ved påvirkning av miljøet på de store slettene fordi de spiste så mye gress. Gressbranner som ble startet av mennesker som skulle jakte, ble ikke så omfattende på grunn av bisonens gressing. 

Bisonen var en viktig næringsressurs for prærieindianerne, som utnyttet dyret til både mat og redskaper. Da indianerne lærte å temme hesten midt på 1700-tallet, flyttet mange stammer ut på prærien for å leve av å jakte bison. Jakttrykket fra de lokale stammene var imidlertid bærekraftig. 

Fra 1860-årene begynte profesjonelle jegere å jakte bison for skinnets del. Jakten ble nærmest «fabrikkmessig», siden hud av bison var blitt svært ettertraktet. Mens huden ble flådd av og tungen kuttet ut som en delikatesse, ble resten av skrotten liggende igjen og råtne. I den mest ekstreme perioden på slutten av 1870-årene ble det drept mellom  og  dyr hver dag. Den mest berømte jegeren var Willian Cody, alias Buffalo Bill. Han skrøt av sine bedrifter og påsto at han hadde slaktet ned hundrevis av «bøfler» på én dag. 

Store deler av prærien var dekket av råtnende skrotter og hvitnende benrester. Det hadde vært et uttalt mål for de amerikanske myndighetene å utrydde bisonen, siden det var den mest effektive måten å knuse indianerne på. Jernbanelinjene, som ble bygget tvers over Nord-Amerika, fulgte gjerne gamle bisontråkk, og passasjerene ble utstyrt med gevær for at de kunne more seg med å skyte bison, som fortsatte å trekke langs de gamle tråkkene. Bare noen få bison overlevde nedslaktingen, og disse dyra ble grunnlaget for dagens  individer.

 Oppdrett 
I 1899 kjøpte James «Scotty» Philip opp fem levende bisonkalver, som ble fanget inn i forbindelse med den siste store bisonjakten langs Grand River i 1881. Hans mål var å redde arten. «Scotty» døde i 1911, bare 53 år gammel. Da hadde han klart å skape seg en bestand på omkring  dyr. Flere private bestander ble etablert, trolig med utspring i Scottys dyr.

Oppdrett av bison for kjøtt og skinn var på 2000-tallet blitt vanlig. Over , av de  individene som finnes, ales opp for dette formålet. Bisonkjøtt har lavt innhold av kolesterol og fett, og har dermed blitt svært populært. Faktisk ble hele  individer slaktet for kjøttets del i 2005, men bestanden er stabil og svakt økende.

 Referanser 
José R. Castelló. Bovids of the World: Antelopes, Gazelles, Cattle, Goats, Sheep, and Relatives. Princeton University Press, 12. apr. 2016 - 620–623 sider. ISBN 9781400880652

Aune, K., Jørgensen, D. & Gates, C. 2017. Bison bison (errata version published in 2018). The IUCN Red List of Threatened Species 2017: e.T2815A123789863. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2017-3.RLTS.T2815A45156541.en. Accessed on 18 January 2025.

Zurano, J. P., Magalhães, F. M., Asato, A. E., Silva, G., Bidau, C. J., Mesquita, D. O., & Costa, G. C. (2019). Cetartiodactyla: updating a time-calibrated molecular phylogeny. Molecular phylogenetics and evolution, 133, 256-262. doi: 10.1016/j.ympev.2018.12.015

 Kilder 
 National Geographic: American Bison Besøkt 6. april 2015
 IUCN Red List of Threatened Species: Bison bison (American Bison) Besøkt 6. april 2015
 National Wildlife Federation (USA): Bison  Besøkt 6. april 2015

 Eksterne lenker 

 Givskud Zoo: Amerikansk bison (Bison bison) Besøkt 6. april 2015

Kategori:Kvegdyr
Kategori:Nær truede arter på IUCNs rødliste
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Kategori:Pattedyr formelt beskrevet i 1758
Kategori:Canadas pattedyr
Kategori:USAs pattedyr
Kategori:Great Plains