Jon Leirfall

Jon Leirfall (1899–1998) var en norsk politiker, lokalhistoriker og bonde fra Hegra i Stjørdal. Han var stortingsrepresentant for Nord-Trøndelag fra 1945 til 1969. Leirfall regnes blant Senterpartiets fremste parlamentarikere gjennom tidene.

Leirfall hadde en kulturkonservativ holdning og motsatte seg tendenser som sosialisme, sekularisering og sentralisering. Han var imot norsk medlemskap i fellesmarkedet og talsmann for en proteksjonistisk økonomisk politikk. Leirfall var formann i Stortingets landbrukskomité fra 1965 til 1969. Han hadde også sentrale verv i Norges Bondelag.

Leirfall ønsket å bli samferdelsminister i Lyng-regjeringen, men det vanskelige forholdet til Per Borten skal ha vært en viktig grunn til han ble forbigått. Konflikten mellom Leirfall og Borten dreide seg ikke bare om personlige motsetninger, men også om retningsvalg for Senterpartiet. Bortens mål var et klasseløst folkeparti i sentrum av norsk politikk. Leirfall ønsket et interesseparti for bygdefolk.

Etter tiden på Stortinget ble han en verdsatt lokalhistorisk forfatter. Han skrev også, under forfatternavnet «Jon Kvasstunge», en serie satiriske bøker om norsk politikk i sagastil.

 Familie, oppvekst og utdannelse 

Han vokste opp på Bjertem i Hegra som sønn av gårdbruker John Johnsen Lerfald og hustru Mali Pedersdatter Bjørngård. Han hadde fem yngre søsken. Foreldrene kjøpte hovedbølet av gården, som inntil da hadde vært vanskjøttet, tidlig i 1890-årene. Før dette hadde John Lerfald forpaktet slektsgården Søre Leirfall, som hans eldre bror hadde odelsretten til.

Foreldrene var preget av nasjonale strømninger og den radikale delen av folkehøyskolebevegelsen, som stod sterkt i Stjørdalsbygdene, takket være foregangsmenn som Ole Vig, Hans Konrad Foosnæs og Lars Bentsen. Faren var ordfører i Hegra fra 1911 til 1922, og han tilhørte kretsen rundt Nils Trædal som medvirket til at Landmandsforbundet (senere Norges Bondelag) trådte frem som et politisk parti, Bondepartiet. Faren var venn av Johan E. Mellbye og Wilhelm Dietrichson.

Familieøkonomien var trang, men sønnen fikk tilfredsstilt sin leselyst gjennom folkebiblioteket. I Leirfalls barndom ble det holdt omreisende folkehøyskole i Hegra, noe som fremmet virkelysten i det lokale ungdomslaget i mange år fremover. Leirfall kom også til involvere seg i ungdomslagsarbeidet, både lokalt og i det regionale Inntrøndelag Ungdomssamlag. Han gikk Skogn folkehøyskole fra 1917 til 1918, så Mære landbruksskole fra 1918 til 1920. Etter befalskurs i 1920 studerte han til sivilagronom ved landbrukshøyskolen på Ås.

Allerede i studietiden ble han tilknyttet bondebevegelsen. Leirfall fremholdt senere at han fikk en ambisjon om å bli stortingsrepresentant allerede på dette tidspunktet. De økonomiske forholdene var vanskelige i 1920-årene, men Leirfall klarte å få ansettelse som stipendiat i driftslære og landbrukspolitikk ved landbrukshøyskolen fra 1924 til 1926, og i ulike oppdrag for Norges Vel. Han var deretter journalist, redaksjonssekretær og forretningsfører i det lokale partiorganet Stjørdalingen fra 1926 til 1928, og skrev også noen artikler for Nationen. Det var særlig gjeldskrisen i landbruket som opptok ham.

I 1928 giftet han seg med ungdomskjæresten Marie Pedersdatter Vormdal fra Orkdal; de fikk tre døtre.

 Partisekretær og rikspolitisk debut 
I 1929 ble han hentet inn som partisekretær i Bondepartiet. Til tross for sin unge alder var ikke Leirfall noen ukjent figur i partiet. Han hadde engasjert seg for språk og politikk også på landbrukshøyskolen, hvor han ledet Ås studentmållag. Gjennom pressearbeidet hadde han også knyttet viktige kontakter. Han kom fra stillingen som fylkessekretær i Nord-Trøndelag.

Leirfall fikk ansvar for å bygge organisasjonen, men han mintes: «det var ikkje noe stort apparat å ta over – ei kontordame, ei skrivemaskin og ei tom pengekasse». Grensene mellom Bondelaget og Bondepartiet var uklare, og partiet fikk ikke egne medlemmer og landsmøter før i slutten av 1930-årene. Frem til slutten av 1931 var partisekretæren underordnet Bondelagets generalsekretær Wilhelm Dietrichson. Leirfall påbegynte arbeidet med å gjøre partiet mer uavhengig. Han ble også redaktør i partiavisen Arbeidslivet, som han sørget for å modernisere.


I 1931 bidrog Bondepartiet sammen med Arbeiderpartiet og tre venstremenn til å felle Mowinckel-regjeringen på Lilleborgsaken. Et klart flertall i Bondepartiets stortingsgruppe pekte på Peder Kolstad som statsminister, på bekostning av stortingsgruppens formann Jens Hundseid. Leirfall, Hundseid, Dietrichson, Jon Sundby, Rasmus Langeland og Thorvald Aadahl gav Kolstad råd om sammensetningen av det som skulle bli den første Bondeparti-regjeringen. Etter å ha blitt overtalt av Aadahl, og sannsynligvis blitt påvirket av bekjentskaper utenfor partiet, tok Kolstad med Vidkun Quisling som forsvarsminister. På denne tiden nådde gjeldskrisen i landbruket et klimaks. Det året trykket Nationen en artikkel som tok til orde for å danne foreninger av debitorer på bygdene for å «diktere passivkapitalen». Forfatter var Leirfall, som holdt seg anonym for ikke å forplikte partiet for mye. Da Kolstad døde i 1932, fremstilte Hundseid seg selv for kongen som den naturlige arvtageren. Rasmus Langeland og Nils Trædal stod på Leirfalls kontor og prøvde forgjeves å ringe til Einar Borch og få ham til å påta seg oppgaven. Hundseid anså Leirfall så vel som Quisling og Bygdefolkets Krisehjelp som sine fiender. Leirfall skrev i et brev senere det året at han «følger heller Quisling død enn Hundseid levende».

Etter regjeringens fall i februar 1933 gikk Quisling langt i forsøket på å ta Hundseids plass som Bondepartiets formann. Det lyktes ham ikke. Jon Leirfall var blant de som i stedet øynet muligheten for et søsterparti i byene, sannsynligvis med blikk for den store mobiliseringen rundt Bygdefolkets Krisehjelp. Med Quisling og Hundseid som ledere for hvert sitt parti, antok Leirfall at konflikten ville dempes. I mai 1933 stod Quisling i spissen for å danne det fascistoide partiet Nasjonal Samling. Fortsatt ble Leirfall og Jon Sundby regnet som pådrivere for et samarbeid med det nye partiet. I ettertid bedyret han at han brukte sin stilling for å avverge en indre splittelse i Bondepartiet, og tok seg nær av beskyldninger om å ha vært fascist. 

Bondebevegelsens høvdinger, Wilhelm Dietrichson og Johan E. Mellbye, var prinsipielt skeptiske til at staten skulle gripe inn i gjeldskrisen i landbruket. Leirfall delte ikke dette synet. For å hindre at Arbeiderpartiet vant velgere på bygdene på bekostning av Bondepartiet, ville ikke Leirfall holde avstand mellom partiene for enhver pris. Selv om han var kritisk til Arbeiderpartiets radikalisme, imøtegikk han de mest antisosialistiske delene av sitt eget parti. Leirfall tilhørte flertallet i Bondepartiet som støttet kriseforliket i 1935. Forliket sikret Arbeiderpartiet regjeringsmakt ved Johan Nygaardsvold, mens Bondepartiet fikk gjennomslag for økonomiske virkemidler rettet mot landbruket. Etter at han gått av som generalsekretær, ble han i 1934 styremedlem i Bondelaget. Selv om Leirfall var mer praktisk orientert enn Mellbye, stod de hverandre nært. De samarbeidet for å overbevise Bondelaget om å avvise nazifisering i 1940.

Leirfall fratrådte som generalsekretær ved årsskiftet 1933/1934. Dette skyldtes til dels den belastende konflikten mellom Hundseid og Quisling, dels Leirfalls ambisjoner i hjemfylket foran stortingsvalget i 1936. Han kom også tidlig i konflikt med sin etterfølger, Hans Holten. Han gikk til en stilling som kornoppkjøper og møllekontrollør for Statens kornforretning i Stjørdalsbygdene. Leirfall var Bondepartiets 1. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag fra 1937 til 1945, etter at de sittende representantene Ivar Kirkeby-Garstad og Eliseus Müller hadde fått innfridd sine ønsker om renominasjon. Han møtte første gang på Stortinget som vararepresentant i juni 1938, da han brøt med partilinjen og stemte for å senke stemmerettsalderen til 21 år. Vararepresentanter ble sjelden innkalt på denne tiden, og Leirfall var i mange år den eneste stortingsrepresentanten som hadde møtt før okkupasjonen.

 Verdenskrig og landflyktighet 

Da den andre verdenskrig brøt ut, måtte han flykte til Sverige sammen med sin familie. Han skrev om oppholdet i Sverige i boken I storm og stille: «Høsten 1943 tok norsk militæropplæring og oppsetting av norske militæravdelinger i Sverige til. Dette er ei ganske fantastisk historie og eit klart brot på svensk nøytralitetspolitikk. Det strider mot all nøytralitet at ei krigførende makt får høve til å organisere militær verksemd mot ein fiende på nøytralt område». I Sverige virket han som landbrukskonsulent ved den norske legasjonen i Stockholm 1942–1945.

Tilbake i Norge overtok han farsgården Bjertem i 1946, og drev denne frem til 1988.

 Siste år og død 

I en overgangsperiode rundt folkeavstemningen om EF-medlemskap i 1972 satt Leirfall som redaktør i bondeorganet Stjørdalingen. Det ble et klart nei-flertall i Stjørdalsbygdene.

Leirfall døde på Innherred sykehus i Levanger den 12. juni 1998, 98 år gammel.

 Utmerkelser 
Leirfall var kommandør av storkorset av Finlands løves orden fra 1962 og ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden fra 1969. Han ble også tildelt en rekke priser og andre æresbevisninger: Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs minnemedalje i sølv i 1958, Norges Bondelags gullmerke i 1971, Senterpartiets såmannstatuett 1973, Melsom-prisen for fremme av nynorsk i 1974 og Norsk kulturråds pris for lokalhistorie i 1979.

 Bibliografi 

Humorbøker
 1970 – Så seier soga. Mykleting og Marialyst i Borte-Pers tid, med Eskeland og Hetland.
 1971 – Soga om det store mannefallet.
 1972 – Soga om Tryggves fall, med Hetland.
 1973 – Soga om Korvald Kyrre og den store hundestriden, med Hetland.
 1975 – Soga om det store kvinneåret, med Hetland.
 1978 – Soga om Oddvar Rådvill og Per Klipping, med Hetland.
 1981 – Sannferdige folk, med Hetland.

Politisk litteratur
 1930 – Håndbok for tillitsmenn.
 1936 – Jordspørsmålet i Norge. Et ordskiftegrunnlag for bygdeungdommen.
 1939 – Studieplan for jamstilling.
 1960 – Nordkalottens transportspørsmål.
 1960 – Det vestlandske jordbruket i frihandelsområdet.
 1960 – Har dei små bruka ei framtid?.

Memoarer og lokalhistorie
 1962 – Helleristningene i Hegra.
 1968 – Liv og lagnad i Stjørdalsbygdene, 1. bind (3 deler).
 1969 – Steinvikholm. Borgen og byggherren.
 1969 – Meierifesten. Sant og usant frå Trøndelag.
 1970 – Stormaskina. Frå bygdelivet i gammeltida.
 1973 – Mangt eg minnes om ei tid som var.
 1976 – Vest i havet. Vesterhavsøyane gjennom tusen års norsk historie.
 1977 – Bra folk. Profilar i det gamle bygdesamfunnet.
 1979 – Tusen år på Man. Sagaøya i Irskesjøen.
 1983 – Hegra kirke. Kirke og menighet 1536–1783–1983.
 1984 – Ute og heime.
 1984 – Soga om ølet fra Drafn, med Hetland.
 1986 – Old times in Norway.
 1989 – I storm og stille. Blad frå minneboka.

 Referanser 

 Litteratur 








 Eksterne lenker 




Kategori:Stortingsrepresentanter fra Sp
Kategori:Stortingsrepresentanter for Nord-Trøndelag
Kategori:Stortingsrepresentanter 1945–1949
Kategori:Stortingsrepresentanter 1950–1953
Kategori:Stortingsrepresentanter 1954–1957
Kategori:Stortingsrepresentanter 1958–1961
Kategori:Stortingsrepresentanter 1961–1965
Kategori:Stortingsrepresentanter 1965–1969
Kategori:Ordførere i Hegra
Kategori:Sp-ordførere i Nord-Trøndelag
Kategori:Norske humorister
Kategori:Norske sakprosaforfattere
Kategori:Norske bønder
Kategori:Norske agronomer
Kategori:Riddere av 1. klasse av St. Olavs Orden
Kategori:Finlands løves orden
Kategori:Personer fra Stjørdal kommune
Kategori:Nynorskforkjempere
Kategori:Nordmenn fra andre verdenskrig
Kategori:Personer fra svensketrafikken 1940–1945