Gammelhøytysk

Gammelhøytysk (tysk: Althochdeutsch, forkortelse Ahd.)Engelsk forkortelse er OHG = Old High German i er betegnelsen på den eldste skriftlig kjente form for høytysk, og ble brukt mellom 750 og 1050 e.Kr.

Det var ikke noe enhetlig språk, men omfattet en gruppe av vestgermanske dialekter som ble talt syd for den såkalte Benrath-linjen. Dialektene skilte seg fra de andre vestgermanske språkene eller dialektene gjennom den høytyske lydforskyvningen. I det nordtyske lavlandet med dagens Nederland skjedde ikke denne lydforskyvningen. Språket som ble talt der kalles gammelsaksisk.

Ordet «tysk» dukker første gang opp i den middellatinske formen «theodisce» i 786. I en kirkelig forsamling skal beslutningene ha blitt lest opp «tam latine quam theodisce», det vil si «både på latin og folkespråket».

Gammelhøytysk utviklet seg i middelalderen til middelhøytysk.

 Karaktertrekk 
Hovedforskjellen mellom gammelhøytysk og vestgermanske dialekter som fra det er utviklet er at det gjennomgikk andre lydskifte eller høygermanske lydforskyvning. Dette er antatt å ha skjedd en gang på slutten av 400-tallet og begynnelsen av 500-tallet, derav dateringen til å ha begynt rundt år 500 som et rundt tall. Resultatet av denne lydendringen er at konsonantsystemet i tysk har forblitt forskjellig fra andre vestgermanske språk, inkludert engelsk og nedertysk. Grammatikalsk derimot har gammelhøytysk forblitt svært likt som gammelengelsk, gammelnederlandsk, og gammelsaksisk.

Ved midten av 1000-tallet er det mange forskjellige vokaler i stavelser uten trykk som hadde blitt redusert til «e». Ettersom disse vokalene var en del av de grammatikalske endelsene i substantiver og verb, førte tapet av disse til en radikal forenkling av bøyningsgrammatikken i tysk. Av disse grunnene er år 1050 sett på som begynnelsen av middelhøytysk periode, skjønt det eksisterte knapt noen tekster på tysk i løpet av de neste hundre årene.

Eksempler på vokalreduksjon i stavelser uten trykk:

      Gammelhøytysk        Middelhøytysk          Norsk                     å gjøre                     dager                       til det
(De moderne tyske formene av disse ordene er løselig det samme som på middelhøytysk.)

 Dialekteksempler 
Den kristne bønnen Fader vår gjengitt nedenfor i fire gammeltyske dialekter. Ettersom disse oversettelser av en liturgisk tekst, er det best å ikke anse dem som eksempler på idiomatisk språk, men de viser forskjellene i dialektene meget klart.

+ Fader vår Latinisk liturgisk versjonCatechismum Catholicae Ecclesiae, 2759 Alemannisk, 700-talletSankt Gallen Paternoster (Fader vår) Frankisk språk fra sør i Rhinen, 800-talletWeissenburg Katekisme Østfrankisk, ca. 830Gammelhøytysk Tatianus Bairisk, tidlig på 800-talletFreisinger PaternosterI Vulgata, den offisielle latinske bibel til den katolske kirke, er det siste ordet kapitalisert, hvilket indikerer at det er en referanse til Malus (den onde), ikke malum (ondskap).Den bysantinske lovprisning er aldri forbundet umiddelbart med Fader vår som i den latinske liturgi eller i den latinske Bibelen. I den romersk missalet opptrer denne doksologi (adskilt fra Fader vår ved embolisme i formen «quia tuum est regnum, et potestas, et gloria, in saecula»; andre har oversatt det til latin som «quia tuum est regnum; et potentia et gloria; per omnia saecula eller in saecula saeculorum.»

 Referanser 

 Litteratur 
 Bostock, J. Knight (1976): A Handbook on Old High German Literature, 2. utg, revidert av K.C.King & D.R.McLintock, Oxford. 
 Keller, R.E. (1978): The German Language, London. 
 Sonderegger, S. (1974): Althochdeutsche Sprache und Literatur, de Gruyter, 

 Eksterne lenker 
  Wright, Joseph (1906): An Old High German Primer 
 Althochdeutsche Texte im Internet (8.–10. Jahrhundert)  - lenker til en rekke tekster online
 Ordbok for moderne engelsk og gammelhøytysk (PDF)

Kategori:Germanske språk
Kategori:Tysk