Dan Quayle

James Danforth Quayle (født 1947) er en tidligere amerikansk republikansk politiker. Han var USAs 44. visepresident under George Bush sr. 1989–1993, etter å ha representert delstaten Indiana i både Representantenes hus og Senatet.

Quayle ble valgt som visepresidentkandidat dels for å appellere til republikanernes mer konservative velgergrupper. Han er trolig blant visepresidentene som har vært mest involvert i utformingen av presidentens utenrikspolitikk. Han avla offisielle besøk i 47 land, mange av dem i Latin-Amerika og Asia. Bush og Quayle tapte gjenvalg i 1992 mot demokratene Bill Clinton og Al Gore.

Quayle stilte i de republikanske primærvalgene foran presidentvalget i 2000, men trakk seg tidlig og støttet den senere president George W. Bush. 

Quayle har siden arbeidet i næringslivet, men har fortsatt å spille en rolle som «grå eminense» i partiet. Før stormingen av Kongressen 6. januar 2021 skal visepresident Mike Pence ha søkt hans råd, og Quayle utvetydig rådet sin etterfølger til å godkjenne resultatet av presidentvalget i 2020.

 Familie, oppvekst og utdannelse 
Dan Quayle ble født i Indianapolis i Indiana som sønn av James C. Quayle og Martha Corinne Pulliam. Slektsnavnet Quayle stammer fra Man i Irskesjøen, og det var Dan Quayles oldefar, Robert Quayle, som utvandret fra fødebyen Douglas til Amerika på 1800-tallet. Quayles morfar, Eugene C. Pulliam, grunnla Central Newspapers Inc., som eier dagsaviser som The Arizona Republic og The Indianapolis Star. James C. Quayle flyttet med familien til Arizona i 1955 for å lede en avdeling av svigerfarens medieimperium. Av politisk observans var de begge konservative republikanere.


Etter å ha tilbragt mye av sin oppvekst i Arizona, ble Dan Quayle uteksaminert fra Huntington High School i Huntington i Indiana i 1965. Fra 16-årsalderen hadde jobb som avisbud, senere som journalist og lederskribent, i Huntington Herald-Press. Han tok sin collegeutdannelse i statsvitenskap ved DePauw University.

Mellom 1969 og 1975 tjenestegjorde han i Nasjonalgarden i Indiana, og oppnådde grad av sersjant. Mens Quayle var i den overbemannede Nasjonalgarden, ble mange av hans jevnaldrede sendt i Vietnamkrigen. Han har benektet at foreldrene brukte sin innflytelse til å unngå at sønnen ble sendt til stridshandlingene i Vietnam.

I løpet av militærtjenesten fullførte han en kandidatutdannelse i jus ved Indiana University i 1974. På kveldskurs i jus møtte han Marilyn Tucker. Hun kom fra et strengt kristent hjem, hvor begge foreldrene arbeidet som leger. Dan og Marilyn giftet seg i 1972, og har tre barn, deriblant Ben Quayle, som har vært kongressrepresentant.

Dan Quayle ble ansatt i avdelingen for forbrukerbeskyttelse hos Indianas generaladvokat i juli 1971. Senere samme år ble han administrativ sekretær for guvernør Edgar Whitcomb. Quayle var avdelingsdirektør for arvebeskatning ved skatteetaten i Indiana 1973–1974. Etter å ha fullført jusstudiet i 1974, kom Quayle inn i driften av familiens avis, Huntington Herald-Press. Han var også privatpraktiserende advokat i Huntington sammen med ektefellen.

 Tidlig politisk karrière 

I 1976 ble Quayle valgt til Representantenes hus fra Indianas 4. distrikt, etter å ha vunnet over den erfarne demokraten J. Edward Roush med 54,4 % av stemmene. To år senere ble Quayle gjenvalgt med den hittil største stemmeandelen i dette distriktet, 64,4 %. I sin personlige stab ansatte han blant andre Dan Coats. Coats skaffet ham innflytelse i kristenkonservative miljøer, «det kristne høyre», i Indiana. På denne tiden hadde det kristne høyre en økende mobiliseringsevne og politisk innflytelse.

I 1980 ble Quayle valgt inn i Senatet. Han slo demokraten Birch Bayh, som hadde sittet i tre perioder, med 53,8 % stemmene. Med dette ble han Indianas hittil yngste senator, 33 år gammel. Valget gikk parallelt med presidentvalget, der republikaneren Ronald Reagan vant en klar seier, og tolv mandater i Senatet gikk fra demokrater til republikanere. Quayle har ment at valgseieren skyldtes misnøye med stor arbeidsledighet og høye renter. Bidraget fra det kristne høyre hadde også vært viktig, skjønt Quayle ikke ville vedkjenne seg støtten fra blant andre Jerry Falwell. Quayle mener at valgkampen mot Roush i 1976 var mer krevende enn valgkampen i 1980.

Quayle skrev nok en gang valghistorie da han ble gjenvalgt i 1986 med den hittil største marginen i et delstatsdekkende valg i Indiana, med 60,6 % av stemmene. Valgseieren stod i klar motsetning til den nasjonale trenden; 7 av 12 republikanske senatorer som ble valgt første gang i 1980, ble ikke gjenvalgt dette året.

Quayle håpet å få sitte i Senatets faste komiteer for utenriks- og finanssaker, men havnet i komiteene for militærtjeneste, budsjett og sysselsetting. I sistnevnte komité ble Quayle leder for underkomiteen for sysselsetting og produktivitet. Som senator var Quayle i all hovedsak lojal til Reagans politiske linje.

 Visepresident 1989–1993 
 Presidentvalget i 1988 


George H.W. Bush uttalte at han ønsket at hans egen visepresident skulle spille den samme rollen som han selv hadde gjort som Ronald Reagans visepresident. Bush begynte sin utvelgelse en måned før republikanernes landsmøte i New Orleans i august 1988. De tre fremste kandidatene var Bob Dole, Jack Kemp og Dan Quayle, men Bush røpet ikke sin beslutning for Barbara Bush, Reagan eller Quayle før åpningen av landsmøtet. På landsmøtets andre dag presenterte han Quayle som sin foretrukne visepresidentkandidat. Quayle tok tak i Bush' arm og sa «la oss gå og ta dem», og etterlot et inntrykk av en nokså utradisjonell kandidat.

Quayle ble enstemmig nominert til visepresidentkandidat. Han ble den første president- eller visepresidentkandidaten fra de store partiene som var født etter den andre verdenskrig. Ved å peke på Quayle, forsøkte Bush sannsynligvis å gi kandidaturet et mer ungdommelig preg og appell hos mer konservative velgergrupper. Den republikanske staben var dårlig forberedt på pressens granskning av Quayles tjeneste i Nasjonalgarden. Pressen spekulerte i Quayles golftur til Florida med to andre kongressrepresentanter og lobbyisten Paula Parkinson i 1980. En politietterforskning i 1981 hadde ikke funnet bevis for noe straffbart. Quayle dro mer oppmerksomhet bort fra Bush enn hva partiledelsen hadde forutsett.

Demokratene nominerte guvernør Michael Dukakis fra Massachusetts og senator Lloyd Bentsen fra Texas til president- og visepresidentkandidat. Den republikanske valgkampen ble ledet av James Baker, som ikke hadde ønsket Quayle som visepresidentkandidat. Quayle hadde ikke arbeidet med sin nye stab før, og de ble ikke enige om hvordan han burde fremtre. I TV-debatten mellom visepresidentkandidatene i oktober ble Quayle utfordret på sin politiske erfaring, og svarte at han hadde like lang fartstid fra Kongressen som det John F. Kennedy hadde i 1960. Lloyd Bentsen repliserte: «Senator, du er ingen Jack Kennedy», som ble en ikonisk uttalelse. Til tross for dette, så ledet Bush på meningsmålingene.

Mot slutten av valgkampen tok Quayle sterkere kontroll over staben, og han ble mer frittalende. Inntrykket av Quayle som en politisk lettvekter hadde likevel fått feste seg. Et flertall av velgerne i 1988 ville ha foretrukket Lloyd Bentsen som visepresident, ifølge meningsmålinger. Visepresidentkandidaten fikk liten betydning for stemmegivningen. Ved valget i november vant Bush og Quayle over Dukakis og Bentsen med 426 mot 168 valgmannsstemmer og en margin på 8 prosentpoeng av stemmene.

 Arbeid som visepresident 

Quayles stabssjef var William Kristol, senere redaktør i The Weekly Standard. Noen aviser gav Kristol det – for Quayle – mindre flatterende tilnavnet «Quayles hjerne».

President Bush gjorde til Quayle til sjef for Konkurransedyktighetsrådet samt den første formannen i Det nasjonale romfartsrådet. Oppnevnelsene kan betraktes som symboler på målene for presidentens politikk, heller enn instrumenter for å nå disse målene. Som formann i romfartsrådet ville Quayle sikre jorden mot kollisjoner med asteroider. Konkurransedyktighetsrådet ble stiftet som en ideell organisasjon under president Ronald Reagan i 1986. Rådet skulle være en støttespiller for amerikansk næringsliv som ville operere globalt for å bringe store selskaper til USA. 

Quayle appellerte til velgere som bekjente seg til den amerikanske middelklassens tradisjonelle etikk og idealer, som patriotisme og familieverdier. Med brodd mot «Hollywood- og mediaeliten» ønsket han å bekjempe «moralsk forfall». Han mente at enkelte TV-programmer hadde en dårlig oppdragende effekt på ungdom og medvirket til færre giftermål og flere skilsmisser, som gav usikre oppvekstvilkår og dårligere levekår. Han satte opptøyene i Los Angeles etter Rodney King-saken i 1992 i forbindelse med moralsk forfall, og brukte alenemoren «Murphy Brown» i såpeoperaen med samme navn som et ofte sitert eksempel.

Quayle ble gjenstand for latterliggjøring og vitsemakeri i media og befolkningen i et slikt omfang at arbeidet hans sjelden ble nevneverdig anerkjent. Media gjengav hyppig uttalelser fra Quayle som store deler av befolkningen oppfattet som komiske. Vitsemakingen bygget i stor grad på det etterlatte inntrykket av Quayles egne uttalelser, hans blonde, gutteaktige utseende eller hans illegtimitet.

 Presidentvalget i 1992 

I meningsmålinger i mars 1991 ble president Bush støttet av 89 % av velgerne, og ble fortsatt støttet av over halvparten i desember. Gode meningsmålinger, et svakere lederskap under stabssjef Samuel K. Skinner og presidentens uavklarte holdning til renominasjon gjorde at valgkampforberedelsene kom sent i gang. Det var en gryende bekymring i befolkningen for økonomien.

En stor del av velgerne og republikanske strateger mente at Bush burde finne en annen visepresidentkandidat enn Quayle. Strategene ville heller ha Quayle som forsvarsminister. Utenriksminister James Baker, som ledet den republikanske valgkampen i 1988, var Quayles mest sannsynlige motkandidat. Bush bekreftet sin tillit til Quayle, som ble enstemmig renominert til visepresident av republikanernes landsmøte i 1992.

Demokratene nominerte guvernør Bill Clinton fra Arkansas og senator Al Gore fra Tennessee. Den partiløse milliardæren Ross Perot fra Texas stilte også, og hadde viseadmiral James Stockdale som sin visepresidentkandidat. Time påpekte likhetene mellom Quayle og Gores alder, familiebakgrunn, ektefeller, religiøsitet, medietrening og politiske erfaring. Quayle møtte Gore og Stockdale til TV-debatt, og meningsmålingene i etterkant var svært sprikende i spørsmålet om hvem som hadde vunnet. Slik som de fleste debattene for visepresidentkandidater, hadde den liten innvirkning på valget, som Clinton og Gore vant med 370 mot 168 valgmannsstemmer og en margin på 5 % av stemmene. Perot fikk 19 % av stemmene, men ingen valgmannsstemmer.

 Senere år 
Quayle ble oppfordret til å stille som guvernørkandidat i Indiana i 1996, men skal ikke ha vært motivert, og mente at det ville være en fordel å være uten politiske verv en stund. Quayle avslo å stille i de republikanske primærvalgene foran presidentvalget samme år, og viste til sine plager med årebetennelse.

Han skrev en bok om sin tid som visepresident, Standing Firm, som ble en bestselger. Hans andre bok, The American Family: Discovering the Values that Makes Us Strong, ble utgitt våren 1996, og en tredje bok, Worth Fighting For, i 1999. Han var formann i den politiske handlingskomiteen Campaign America i 1990-årene.

I april 1999 erklærte han sitt kandidatur i de republikanske primærvalgene foran presidentvalget i 2000. Med hentydning til George W. Bush sa Quayle at «vi vil ikke ha enda en kandidat som trenger arbeidstrening». Blant de som erklærte sin støtte til Quayle, var de tidligere senatorene Mack Mattingly, Dan Coats og Spencer Abraham, de tidligere guvernørene Otis R. Bowen, John H. Sununu og Carroll A. Campbell, daværende guvernør Kirk Fordice og 11 kongressrepresentanter. I en prøvevotering i Iowa i august 1999, det første primærvalget i rekken, fikk Quayle bare 3,9 % stemmene. Quayle var erfaren, men svekket av ettermælet som visepresident. Han trakk seg som kandidat i september 1999, og gav sin støtte til George W. Bush, som også ble valgt til president.

Quayle og ektefellen flyttet til Arizona i 1996. Han avslo å stille som guvernørkandidat i Arizona i 2002. I 1999 gikk han inn i Cerberus Capital Management, et av USAs største investeringsselskaper innen aktiv eierkapital, og leder selskapets avdeling for globale investeringer. Han er også involvert i den konservative tankesmien Hudson Institute, styreformann i Quayle and Associates, styremedlem i vannselskapet Heckmann Corporation og styremedlem i forretningsbanken Aozora Bank i Tokyo. Quayle har tidligere hatt styreverv i selskaper som K2 Sports, Amtran, Central Newspapers og BTC.

 Fotnoter 

 Referanser 

 Litteratur 









 Eksterne lenker 







Kategori:USAs visepresidenter
Kategori:Senatorer fra Indiana
Kategori:Kongressrepresentanter fra Indiana
Kategori:Advokater fra USA
Kategori:Forretningsfolk fra USA
Kategori:Personer fra Indianapolis
Kategori:Personer fra USA av mansk opphav