Lockheed SR-71 Blackbird

Lockheed SR-71 var et avansert amerikansk strategisk rekognoseringsfly med lang rekkevidde og mulighet til å fly i Mach 3. Flyet var en videreutvikling av Lockheed A-12 og Lockheed YF-12 utviklet av Lockheeds utviklingsavdeling «Skunk Works», som også var ansvarlig for utviklingen av U-2. Clarence «Kelly» Johnson var ansvarlig for mange av konseptets hoveddesign. SR-71 var konstruert for å redusere synligheten på radar. SR-71 tjenestegjorde i USAF fra 1964 til 1998, og i NASA mellom 1971 og 1999. I alt ble 32 fly produsert. 12 av disse gikk tapt i ulykker, men ingen som følge av fiendtlig aktivitet. Flyet innehar en rekke hastighetsrekorder.

Utvikling
Bakgrunn
SR-71 ble forutgått av en serie fly som, selv om de utseendemessig var like, hadde forskjellige bruksområder.

A-12
Oxcart var et CIA-prosjekt som fløy første gang i 1962 og ble avsluttet i 1968.

AF-12/YF-12A
Kedlock var kodenavnet på en planlagt avskjæringsjagervariant av A-12 for USAF. Tre fly ble tatt fra A-12s produksjonslinje for konvertering til AF-12. I 1963 gjennomgikk USAF flytypebetegnelsene, og prefikset AF ble erstattet av YF. YF-12A fløy første gang 7. august 1963. Prosjektet var så hemmelig at da president Johnson annonserte flytypen i en tale 29. februar 1964, ble det presentert som «A-11». Flyet skilte seg fra A-12 ved at det var toseters, og hadde rom for tre luft-til-luftraketter av typen AIM-47.Hele avsnittet: Pace s. 46-53

F-12B
F-12B var planlagt som produksjonsversjonen av prototypen YF-12. 93 fly ble bestilt av USAFs Aerospace Defence Command. Antallet AIM-47-raketter var utvidet til fire. Men bevilgningen ble stanset av forsvarsminister McNamara. I januar 1968 ble Lockheed beordret til å stanse arbeidet med YF-12 og F-12. Dette ble kort tid seinere fulgt opp med ordre om å destruere produksjonsutstyret til flytypene.Pace s. 53-54

M-21 og D-21 (Q-12)
Tagboard var kodenavnet på et program iverksatt av CIA. Prosjektet skulle erstatte bemannede overflygninger av uvennlige territorier etter nedskytningen av Francis Gary Powers 1. mai 1960. Konseptet besto av en ramjet-drevet drone, D-21, som skulle launches fra et moderfly, M-21, som var en ombygd A-12. Dronen var bruk-og-kast, men inneholdt en kapsel bestående av kamera, navigasjonssystem, flygekontrollsystem, telemetrisystem og redningsskjerm som skulle slippes over et forutbestemt område.

Første flygning med M/D-21 ble gjennomført ved Area 51 22. desember 1964, samme dag som SR-71 fløy første gang i Palmdale. 30. juli 1966 inntraff et uhell ved en launch. Dronen traff moderflyet rett etter avfyring. Både flygeren og avfyringsoffiseren kom seg ut i utskytningssetene, men avfyringsoffiseren druknet før han kom seg i redningsflåten. Dette markerte slutten på M/D-21-prosjektet, da risikoen ble avgjort å være for stor.

Prosjektet gikk videre under kodenavnet Senior Bowl, der det ble gjort forsøk med å slippe D-21 fra B-52 bombefly, men i mars 1971 ble prosjektet kansellert. Det ble produsert to M-21, hvorav ett gikk tapt, og i alt 38 D-21-droner. Disse ble enten destruert eller sendt til museer.Goodall/Miller s. 45-56

Design
Konstruksjon
mini|Lockheed SR-71 Blackbird Cockpit.

Motorer


Drivstoff
SR-71 brukte et drivstoff kalt JP-7. Det var et spesialdrivstoff med høyt tenningspunkt. For å antenne drivstoffet, trengtes et lettantennelig komponent, trietylboran. Hver gang flyet skulle startes, eller ved tenning av etterbrenner, måtte en dose trietylboran blandes inn i drivstoffet. Hver motor hadde en doseringspumpe med 16 doser trietylboran.

Flyet hadde seks hoveddrivstofftanker i tillegg til en sump. Tankene lå etter hverandre i flyskroget og vingene. Den fremste ble kalt tank 1a, deretter fulgte 1 til 5. Plassert under tankene 4 og 5 lå vingetankene 6a og 6b. Sumptanken lå bakerst som tank 6. Til sammen rommet tankene 36,4 tonn (80 285 lbs) med drivstoff. 16 pumper distribuerte drivstoffet mellom de ulike tankene. Forflytningen av drivstoff ble benyttet for dels å holde tyngdepunktet under kontroll, og dels for å kjøle ned komponenter.Davis/Crickmore s.58

Overvåkningsutstyr
Nesepartiet på flyet var utbyttbart, og rommet tre varianter av overvåkingsutstyr. I tillegg hadde flyet åtte rom, eller bays, for overvåkningsutstyr. Hovedkameraet, fra Itek, hadde til å begynne med en brennvidde på 36 tommer, men dette ble seinere byttet ut med ett med brennvidde på 48 tommer.Pace, s. 89-94

Overlevelsesutstyr
SR-71 tok i bruk et mer avansert utskytingssete enn A-12. Derfor ble det utviklet en ny fulltrykksdrakt av David Clark Company. Drakten fikk betegnelsen S901J.Jenkins, s. 323 Draktene var ikke skreddersydd, men kom i 12 størrelser. Det ble ialt produsert 148 S901J-drakter.

I 1978 ble draktene erstattet med S1030. Disse var i bruk til 1996. 115 S1030-drakter ble produsert. En variant av S1030, S1030A, ble benyttet av NASA på de fire første romferdene.Jenkins, s. 376

I 1989 kom S1031C, som også ble brukt av mannskapene på U-2-flyene.  S1034 kom i 1996, og ble benyttet den korte perioden flyet fortsatt var aktivt hos NASA.Jenkins, s. 341

Produksjon
31 fly ble opprinnelig produsert mellom oktober 1963 og mai 1967, da det siste flyet ble rullet ut.Goodall/Miller s. 103, 104 I februar 1968 mottok Lockheed et brev fra USAF med instruks om å destruere produksjonsutstyret for SR-71, A-12 og F-12.Crickmore s. 100

Det 32. og siste flyet ble satt sammen av deler fra frampartiet av en statisk testmaskin og bakparten på en YF-12. Dette ble nødvendig da det ene av to treningsfly havarerte i 1968.

Lufttanking
SR-71 hadde en rekkevidde på 3200 nmGoodall/Miller s. 101 uten påfylling av drivstoff. For å rekke fram til målet, var flyet derfor avhengig av lufttanking.

54 fly av typen KC-135A ble bygget om for å fylle drivstoff på SR-71. Disse fikk betegnelsen KC-135Q. Etter en motoroppgradering fikk de betegnelsen KC-135T.Pace s. 105

I tjeneste
Debut
4200th Strategic Reconnaissance Wing ble opprettet på Beale Air Force Base 1. januar 1965. Et år seinere, 7. januar 1966, ankom det første SR-71B treningsfly, mens den første SR-71A-maskinen ankom Beale i april. 25. juni 1966 byttet enheten navn til 9 Strategic Reconnaissance Wing.Graham Complete s. 52-56 Seint i 1967 var samtlige av de 31 opprinnelig bestilte flyene levert.Goodall/Miller s. 61

Deaktivering
På slutten av 1980-tallet begynte USAs etterretningsorganer å se på hvordan de skulle prioritere midler. En følge av dette var at all SR-71-virksomhet, med unntak av egentrening for eksisterende mannskaper, opphørte 1. oktober 1989 i påvente av finansbudsjettet for budsjettåret 1990. Dette viste at midlene til SR-71-programmet var trukket. Dermed ble all aktivitet med flytypen stoppet 22. november. SR-71 ble offisielt pensjonert ved en seremoni på Beale 26. januar 1990.Goodall/Miller s. 67 Av de 31 opprinnelige flyene gjensto 20. Disse ble av flyvåpenets øverste militære leder, general Welch, beordret destruert. Men da Lockheed fortalte ham at kostnadene for dette ville komme opp mot 67 millioner dollar per fly, kom han til at flyene skulle fordeles til museer.Goodall/Miller s. 67-68

NASA
En første henvendelse fra NASA om å få et SR-71 kom 29. desember 1970. Hensikten var å avfyre skalamodeller av den kommende romfergen. Et fly ble avgitt i juli 1971. I NASA fikk det typebetegnelsen YF-12C.Goodall/Miller s. 62-64 Etter 88 testflygninger ble flyet pensjonert 28. september 1978. Det står utstilt ved Pima Air Museum.Goodall/Miller s. 70

Etter deaktiveringen i USAF i 1990 ble tre fly overført til NASA.

Endelig deaktivering

Varianter
29 av de 32 flyene som ble produsert, var SR-71A. Av disse ble ett fly, artikkel nummer 2010, ombygd til Big Tail. Dette var et forsøk på å få med mer overvåkingsutstyr plassert i halen på flyet, samt mulighet for real-time data transfer, dataoverføring fra fly til bakke i sanntid i stedet for opptak som ble behandlet i ettertid.Goodall/Miller s. 66-67

Rekorder
Etter deaktiveringen i 1990 ble det besluttet at ett av flyene, 61-7972, skulle leveres til Smithsonian's National Air and Space Museum. På leveringsflygningen fra Beale 6. mars satte flyet fire verdensrekorder:
USAs kyst-til-kyst: 1 time 7 minutter og 53.69 sekunder
California til Washington DC: 1:04:19.89
Kansas City, Kansas til Washington DC: 25:58.53
St. Louis, Missouri til Cincinnati, Ohio: 8:31.97

Andre rekorder satt av SR-71:Goodall/Miller s. 105
New York-London: 1:54:56.4
London-Los Angeles: 3:47:35.8
Høyde, horisontal flygning: 85068 fot og 0.997 tommer.

Ulykker og hendelser

SR-71 i Norge
SR-71 måtte ved minst seks tilfellerDen kalde krigen: Spionfly landet i Bodø (Vi menn, 2012. Besøkt 11. mai 2014) nødlande i Norge. Da majorene BC Thomas og Jay Reid måtte lande i Bodø 12. august 1981 med motortrøbbel, var det første gang en SR-71 landet på en europeisk flyplass utenfor Storbritannia.Crickmore 2009, s. 45 SR-71-fly landet ytterligere tre ganger i Bodø, en gang på AndøyaSpørretimen 24. februar 1982, besøkt 11. mai 2014 og en gang på Sola.Kampen om Sola. Jan-Petter Helgesen, 1987 (innside av omslag samt bildeseksjon mellom s. 200 og s. 201). ISBN 8270961817 (kladdenote:denne kilden angir feil datoer, flyet dro fra Sola 20. mars, så Stavanger Aftenblad 21. mars 1987 er nok en bedre kilde.)

Komplett individoversikt
Liste over produserte SR-71-fly:Goodall/Miller s. 103
Versjon  Serienummer  Artikkel  Første flygning  Siste flygning  Avskrevet  BevartSR-71A  61-7950  2001  22. desember 1964  10. januar 1967  Ødelagt i bakketest Edwards AFB  SR-71A  61-7951  2002  5. mars 1965  22. desember 1978   Pima Air Museum.SR-71A  61-7952  2003  24. mars 1965  25. januar 1966  Ulykke Edwards AFB. Flyger reddet i fallskjerm, RSO omkom SR-71A  61-7953  2004  4. juni 1965  18. desember 1969  Ulykke Edwards AFB. SR-71A  61-7954  2005  20. juli 1965  11. april 1969  Ødelagt i bakketest Edwards AFB.  SR-71A  61-7955  2006  17. august 1965  24. januar 1985   Edwards Air Force BaseSR-71B  61-7956  2007  18. november 1965   1998   Kennedy AFS, Cape CanaveralSR-71B  61-7957  2008  10. desember 1965  11. januar 1968  Ødelagt i landingsulykke ved Beale AFB. SR-71A  61-7958  2009  15. desember 1965  23. februar 1990   Museum of AviationSR-71A Big Tail 61-7959  2010  19. januar 1966  29. oktober 1976   Air Force Armament MuseumSR-71A  61-7960  2011  9. februar 1966  27. februar 1990   Castle AFBSR-71A  61-7961  2012  13. april 1966  2. februar 1977   Kansas Cosmosphere and Space CenterSR71A  61-7962  2013 29. april 1966  14. februar 1990  Imperial War MuseumSR-71A  61-7963  2014  9. juni 1966  28. oktober 1976  Beale AFBSR-71A  61-7964  2015   11. mai 1966 20. mars 1990   Strategic Air MuseumSR-71A  61-7965  2016  10. juni 1966 25. oktober 1967  Ødelagt i treningsoppdrag i Nevada SR-71A  61-7966  2017  1. juli 1966  13. april 1967  Styrtet i New Mexico SR-71A  61-7967  2018  3. august 1966  14. februar 1990   Barksdale AFBSR-71A  61-7968  2019  10. oktober 1966  12. februar 1990   Virginia Aviation MuseumSR-71A  61-7969  2020  18. oktober 1966  10. mai 1970   Styrtet i Thailand SR-71A  61-7970  2021  12. oktober 1966  17. juni 1970  Kollisjon med tankfly SR-71A  61-7971  2022  17. november 1966  1998   Evergreen MuseumSR-71A  61-7972  2023  12. desember 1966  6. mars 1990   Smithsonian's NASMSR-71A  61-7973  2024  6. februar 1967  21. juli 1987    Blackbird Air ParkSR-71A  61-7974  2025  16. februar 1967  21. april 1989  Styrtet i Filippinene SR-71A  61-7975  2026  13. april 1967  28. februar 1990   March Air Force Reserve BaseSR-71A  61-7976  2027  13. mai 1967  27. mars 1990   Air Force MuseumSR-71A  61-7977  2028  6. juni 1967  10. oktober 1968  Rullebaneulykke Beale AFB SR-71A  61-7978  2029  5. juli 1967  20. juli 1972  Landingsulykke Okinawa SR-71A  61-7979  2030  10. august 1967  6. mars 1990   Lackland AFBSR-71A  61-7980  2031  25. september 1967  9. oktober 1999   NASA Dryden Flight Research CenterSR-71C The Bastard  61-7981  2000  14. mars 1969  11. april 1976   Hill AFB

 Spesifikasjoner 
 Tekniske dataCrickmore/Davies s. 49  Mannskap 2 (flyger, systemoffiser) Lengde  Vingespenn  Høyde  Vingeareal  149m²  Vekt (uten last)  30600 kg Vekt (med last)  69000 kg Motorer 2× Pratt&Whitney J58 Ytelser  Maksimal hastighet  Mach 3,2 Rekkevidde uten lufttanking  3200 nautiske mil Maksimal høyde  Over 85 000 fot

 Referanser 

Litteratur
Crickmore, Paul F. SR-71 Blackbird. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2016. ISBN 978-1-4728-1315-2
Crickmore, Paul F. Lockheed SR-71 operations in Europe and the Middle East. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2009. ISBN 978-1-84603-418-3
Crickmore, Paul F. Lockheed SR-71 operations in the Far East. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2008. ISBN 978-1-84603-319-3
Crickmore, Paul F. Lockheed Blackbird: Beyond the secret missions. Oxford, UK: Osprey Publishing, 1993, 2004. ISBN 1-84176-694-1
Crickmore, Paul F. Lockheed SR-71 Blackbird. London, UK: Osprey Publishing, 1986. ISBN 0-85045-653-3
Davies, Steve og Paul Crickmore. Lockheed SR-71 Blackbird: 1964 onwards (all marks): Owner's workshop manual. Somerset, UK: Haynes Publishing, 2012. ISBN 978-0-85733-156-4
Goodall, James. Walk Around: SR-71 Blackbird. Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, 2003. ISBN 0-89747-463-5
Goodall, James og Jay Miller. Lockheed's SR-71 «Blackbird» Family. Hinckley, UK: Midland Publishing, 2002. ISBN 1-85780-138-5
Goodall, James. SR-71 Blackbird. Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications. ISBN 0-89747-338-8
Graham, Richard H. SR-71 Revealed: The inside story. St.Paul,MN: Zenith Press, 1996. ISBN 978-0-7603-0122-7
Graham, Richard H. SR-71 Blackbird: Stories, tales and legends. Minneapolis, MN: Zenith Press, 2002. ISBN 978-0-7603-1142-4
Graham, Richard H. Flying the SR-71 Blackbird: In the cockpit on a secret operational mission. Minneapolis, MN: Zenith Press, 2008. ISBN 978-0-7603-3239-9
Graham, Richard H. SR-71: the complete illustrated history of the Blackbird. Minneapolis, MN: Zenith Press, 2013. ISBN 978-0-7603-4327-2
Graham, Richard H. The complete book of the SR-71 Blackbird: The illustrated profile of every aircraft, crew and breakthrough of the world's fastest stealth jet. Minneapolis, MN: Zenith Press, 2015. ISBN 978-0-7603-4849-9
Jenkins, Dennis R. Dressing for altitude. E-bok, pdf NASA, 2012.
Johnson, Clarence L. og Maggie Smith. Kelly: More than my share of it all. Washington DC: Smithsonian Institutuion, 1985. ISBN 0-87474-564-0
Merlin, Peter W. From Archangel to Senior Crown: Design and development of the Blackbird. Reston, Virginia: American Institute of Aeronautics and Astronautics (AIAA), 2008. ISBN 978-1-56347-933-5.
Pace, Steve. Lockheed SR-71 Blackbird. Ramsbury, UK: Crowood Press, 2004. ISBN 1-86126-697-9
Rich, Ben (med Leo Janos). Skunk Works. 1994. ISBN 978-0-7515-1503-9
Shul, Brian (med Sheila Kathleen O'Grady). Sled Driver: Flying the World's Fastest Jet. Marysville, California: Gallery One, 1994. ISBN 0-929823-08-7.

Eksterne lenker

National Museum of the US Air Force
«SR-71 Blackbird | Cold War icon», av Imperial War Museums, fra YouTube, lengde 0:12:05 

Kategori:Rekognoseringsfly
Kategori:Lockheed-luftfartøy
Kategori:Tomotors jetdrevne luftfartøy
Kategori:Fly fra Vietnamkrigen