Leif Sinding

Leif Sinding (1895–1985) var en norsk regissør og filmdirektør. Etter karriere som produsent og regissør i mellomkrigstiden, samarbeidet han under andre verdenskrig med NS-regimet og den tyske okkupasjonsmakten om styring av visning og produksjon av film i Norge.

Han begynte som journalist i 1913 og  redigerte fra 1918 et av Norges første filmtidsskrift: Helt og Skurk. Sammen med Einar Eggen stiftet han Schakklubben av 1911 som i dag er Norges største klubb med 130 medlemmer. Hans første filmoppgave var å være produksjonskoordinator i filmen Kjærlighet paa pinde. I 1926 var han regissør i Den nye lensmannen som var bygd på en folkekomedie av Ludvig Müller. I 1927 laget han Fjeldeventyret etter Bjerregaard og Thranes syngespill. Han hadde også regien i kriminallystspillet Syv dage for Elisabeth. 

Det var først da lydfilmen kom til Norge i 1932 at Sinding igjen hadde regien, først i filmen Fantegutten, som ble kalt den første norske operettefilm. Det var den første norske spillefilmen der det ble sunget på lerretet i originalkomponerte filmmelodier. I 1936 spilte han inn den første norske kriminalfilmen med lyd. Det var Stein Rivertons Morderen uten ansikt som ikke oppnådde særlig suksess.

Bakgrunn
Leif Sinding var sønn av bankdirektør Helge Sinding og Karen Sybilla Bing. Faren var fetter av komponisten Christian Sinding. Farfaren var direktør ved Kristiania tekniske skole. Leif Sinding var gift med Ellen Buttedahl og han var fetter av Thomas Sinding. Han arbeidet tidlig i karrieren som journalist i Aftenposten, Morgenbladet og Verdens Gang. I 1918 ble han redaktør i filmbladet Helt og skurk. I årene 1921-1924 oppholdt han seg en del i Tyskland og Paris for å studere film.

 Filmproduksjon
I 1936 etablert han produksjonsselskapet Merkur-Film. Fra 1937 til 1941 hadde Leif Sinding regien i fem filmer, Bra mennesker i 1937, Eli Sjursdotter i 1938, De vergeløse i 1939, Tante Pose i 1940 og Kjærlighet og vennskap i 1941. Særlig filmen Tante Pose, som er basert på en roman av Gabriel Scott, ble en klassiker. Filmen blir jevnlig sendt på TV i julen.

 Under andre verdenskrig 
Under okkupasjonen ble alle kulturorganisasjonene nazistyrt, og Leif Sinding sa ja til å bli direktør for det nye Statens filmdirektorat fra 1. januar 1941. Kort tid etter okkupasjonen i 1940 kom Wilhelm Müller-Scheld til Oslo for å veilede og overvåke norsk filmbransje på vegne av okkupasjonsmakten. Müller-Scheld var underordnet den tyske kulturkommissæren i Terbovens administrasjon. Sinding og Müller-Scheld utarbeidet sammen ordningen med et statlig organ for film. Direktoratet ble underlagt Kultur- og folkeopplysningsdepartementet ledet av Gulbrand Lunde. I april 1941 sendte direktoratet ut direktiv for visning av «kinematografiske» bilder og organet Statens filmkontroll ble oppløst med filmdirektoratet som eneste sensurorgan. Sinding planla å bygge opp en nasjonal filmindustri delvis basert på inntekter fra filmvisning. Import ble underlagt direktoratet og bare fem byråer fikk løyve til å distribuere film. Ifølge Sindings plan skulle bare disse fem byråene få rett til å produsere film. Sinding sørget for å overføre Norsk Film A/S vederlagsfritt fra de kommunale eierne. Det tyske filmselskapet Ufa importerte film uavhengig av Sindings direktorat. Han stanset Tancred Ibsens planer om å filmatisere Alexander Kiellands roman Else fordi den hadde for få positive ideer ifølge Sinding.

Tidlig i 1942 var Sindings plan stort sett gjennomført. Han hadde ambisjoner om å produsere 12 spillefilmer årlig og eksportere disse til det germanske språkområdet. I slutten av 1943 gikk han av som direktør for å konsentrere seg om filmproduksjon i sitt eget selskap EFI-film, et av de fem byråene som hadde tillatelse til å produsere film i Norge. Han unngikk, trolig av kommersielle hensyn, propagandapreget film. Av Johan Bojers skuespill Sigurd Braa laget han Sangen til livet. I 1943 kritiserte han Walter Fyrsts film Unge viljer. Fyrsts film var den eneste norske filmen med et tydelig nasjonalsosialistisk budskap. Sinding mente filmen var altfor sterkt preget av propaganda for Nasjonal Samling og at filmen ikke ville slå an overfor et norsk publikum. Sinding trodde at en ren propagandafilm ville være skadelig for oppbygging av en filmindustri i Norge og argumenterte fåfengt overfor kulturminister Lunde. Fyrst ble støttet av Lundes etterfølger Rolf Jørgen Fuglesang. Fyrsts film ble for øvrig dårlig mottatt. Publikum pep og forlot kinosalen da filmen ble innledet med en tale av Quisling. Filmen ble tatt ut av vanlig distribusjon og ble kun brukt internt på NS-møter.

I to år var han i direktørstillingen, før han gikk tilbake til produsent- og regivirksomhet. Han lagde filmen Sangen til livet, et melodrama om en fabrikkdirektør som var elsket av sine arbeidere og om maktspill mellom den gode og den onde kapitalist. Filmen ble for øvrig ingen  publikumssuksess.

Sinding hadde før krigen ikke vist noen politiske profil bortsett fra en valgkampfilm for Høyre i 1936, men var trolig påvirket av tysk kultur. Han var motstander av den kommunale kinoordningen som han mente utarmet kinoindustrien i Norge. Tante Pose ble innspilt våren 1940 på den tiden da Tyskland invaderte Norge. Sinding ble etter krigen dømt til fire års tvangsarbeid i landssvikoppgjøret.

 Filmografi 
 Regissør 
 1956 – Gylne ungdom  
 1954 – Heksenetter 
 1943 – Sangen til livet 
 1941 – Kjærlighet og vennskap 
 1940 – Tante Pose 
 1939 – De vergeløse 
 1938 – Eli Sjursdotter 
 1937 – Bra mennesker
 1936 – Morderen uten ansikt 
 1933 – Jeppe på bjerget
 1932 – Fantegutten
 1927 – Fjeldeventyret
 1927 – Syv dage for Elisabeth
 1926 – Den nye lensmannen
 1926 – Simen Mustrøens besynderlige opplevelser
 1925 – Himmeluret

 Manusforfatter 
 1956 – Gylne ungdom 
 1954 – Heksenetter 
 1953 – Selkvinnen 
 1943 – Sangen til livet (bearbeidning) 
 1940 – Tante Pose  
 1939 – De vergeløse
 1932 – Fantegutten

 Produksjonsleder 
 1953 – Selkvinnen 
 1940 – Tante Pose 
 1937 – Bra mennesker
 1932 – Fantegutten 
 1927 – Syv dager for Elisabeth 
 1926 – Simen Mustrøens besynderlige opplevelser

 Klipper 
 1941 – Kjærlighet og vennskap 
 1938 – Eli Sjursdotter 
 1932 – Fantegutten

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 «Leif Sinding» i Norsk biografisk leksikon
 Svein Oskar Smogeli: Leif Sinding – Fra filmpioner til landssviker, masteroppgave i historie, Institutt for arkeologi, konservering og historie, Universitetet i Oslo 2015


Kategori:Norske filmregissører
Kategori:Norske manusforfattere
Kategori:Medlemmer av Nasjonal Samling
Kategori:Nordmenn fra andre verdenskrig
Kategori:Nordmenn dømt i landssvikoppgjøret etter krigen
Kategori:Personer fra Oslo