Slaget om Wismar

Slaget om Wismar er et av de første større militære sammenstøtene mellom danskene og svenskene under Gyldenløvefeiden, og er også det første av flere beleiringsslag under krigen av stor strategisk betydelighet. Erobringen av Wismar var viktig fordi i tråd med strategien som var lagt fram av kurfyrsten av Brandenburg om sommeren, skulle de svenske styrkene på 12 000 mann drives inn i deres befestede byer og festninger i Pommeren, Wismar og Bremen-Verden slik at ingen felthær kunne bli dannet på ny. Dermed var ryggen fri for trussel fra Nord-Tyskland for en invasjon av Skåne det neste året.

Bakgrunnen
Slaget ved Fehrbellin var et varsel om forekommende krig for nå kunne Christian V gjør alvor av sine planer om en gjenerobring av de tapte østdanske provinsene på den andre siden av Øresund. 
Men først måtte han sikre egen rygg for utfall fra de svenske besittelsene i Nord-Tyskland og deres allierte, blant dem hertugen av Gottorp. Hertugdømmene i Slesvig-Holstein måtte nøytraliseres fra å være et springbrett for en svensk invasjon. 
Han kommuniserte derfor med kurfyrsten av Brandenburg om hvordan man kunne nøytralisere den svenske trusselen, og den strategiske planen om å lukke inn de ulike svenske garnisonene i deres festninger var akseptert. Det svenske forsvaret var velutbygget, men svakheten lå i spredningen av festningene slik at hvis forbindelsene mellom disse ble brutt, ville det ikke være mulig å danne en hær på nytt. 

I september rykket en dansk hær inn i hertugdømmene som ble besatt uten større vanskeligheter, og kom inn i Mecklenburg forbi Wismar og Rostock som begge ble satt under overvåkning for å møte opp med brandenburgerne og 3 000 østerrikske soldater. Otto Wilhelm Königsmarck ble varslet om den danske hærens ankomst mot den svenske Pommeren og rykket fram til Damgarten mot elven Recknitz med en svensk styrke hvis størrelse foreløpig er ukjent. Med kanskje 14 000 soldater nådde danskene fram til Damgarten der de fant en demning som går på tvers av elven som måtte forseres for å komme videre, bevoktet med en skanse og et vakttårn. Forfektninger oppsto da danske styrker ikke klarte å komme over elven, så hovedparten av den danske hæren måtte komme til for å angripe i styrke den 6. oktober 1675. Men da angrepet fant sted, hadde Königsmarck trukket ut den svenske hovedstyrken på vei østover fordi brandenburgerne og keiserlige styrker hadde kommet seg over elven Peene og dermed truet ham i ryggen. Slaget som fant sted, var ikke mer enn en forfektning som sluttet med dansk seier.

Mens Königsmarck trakk seg til Stralsund, møtte de allierte hærer hverandre like i nærheten med til sammen 30 000 mann den 13. oktober. Nå som den første fasen i offensiven var avsluttet, kunne de allierte begynner å investere mot ulike festninger. Christian V vendte om sin hær på 13 500 mann mot Wismar og ødela underveis befestningsanlegg ved Damgarten.

Beleiringen
Ved den 15. oktober startet beleiringen av den allerede omringede festningsbyen da det danske beleiringstrenet beskjøt festningsverkene på lang avstand først. Byen lå på en øy av fast grunn omringet av flatt, myrlendt landskap med mindre bekker, slik at det ble vanskelig å grave ut løpegraver som fort ble gjørme av sølevann under dårlig og kaldt regnvær. Mens de danske artilleristene nærmet seg skritt for skritt, fikk ingeniørtroppene store vanskeligheter i det våte terrenget slik at arbeidet gikk langsommere enn ønsket, og soldatene var sårbare i dårlig preparerte løpegraver for utfall fra festningsbyen. Den 12. og 30. november ga svenskene store tap på danskene som ble tatt med overraskelse under utfallene. På fire hold gravde danskene seg fram, mot Lübeckporten, Poelerporten samt Mecklenburgsporten og Carolusburg Kastell. 

Allerede 5. november var krigsskipet Falken, som lå på innseilingen til Wismar havn, erobret av danskene sammen med utenverket Skansen Valfisken og 19 kanoner. Ved den 19. november var danskene nå bare 200 m fra uteverket Kaggen foran Lübeckporten og 150 m fra Mecklenburgporten på den ene siden av byen. Det var stilt opp redutter, lukkede skanser for vern mot farlige utfall, på intervall etter hvert som arbeidet fortsatte. Men det var ikke mulig å fortsette mot Carolusburg Kastell som var omringet av myrlendt terreng med bare løpegraver. En demning for å tørke ut hinderet, var bygget med fasciner. Dansk artilleriild viste seg effektivt og etter kort tid var Lübeckporten ødelagt sammen med deler av bymuren.

Arbeidet var ikke gått så fort som ønsket for det nærmet seg vinter, så hæren måtte oppgi beleiringen for å gå i vinterkvarter. Halvparten av hæren, trolig 7 000, var blitt kampudyktige gjennom sykdom som tok mange liv av dage også. I begynnelsen av desember innså ledelsen at de måtte søkte et raskt oppgjør ved storming mens de fremdeles hadde en intakt hær, og dermed planla et angrep på tre punkter. 900 soldater ble satt i arbeid for å fremskynde arbeidet med å anlegger løpegraver, og først den 13. desember 1675 kunne angrepet skje for da var løpegravene nådd fram.

Om morgen den 13. desember gikk 1 350 mann til angrep på Carolusburg Kastell i tre angrepskolonner og en reservekolonne. 850 mann angrep Mecklenburgporten som lå et stykke unna på den samme siden av byen. På den andre siden av byen rykket to kolonner, hver på 300 mann, mot Sparebøssen utenverket til høyre og Larmskansen til venstre for Poelerporten, med en reserve på 200 mann. Et falsk angrep med 400 mann ble gjort mot Lübeckporten for å avlede svenskene og binde opp styrker vekk fra de andre punktene. 

Angrepet hendte i elendig vær med regn og snø. Harde kamper raste slik at det nordlige angrepet mot Poelerporten ble slått vekk, men Carolusburg Kastellet ble fort inntatt og erobret av de danske styrkene ved formiddagen etter flere timer med harde kamper. Så snart kastellet var falt, ville borgerne på bymuren overgi seg og vifte med den hvite fanen. Christian V som så det, beordret hold i beskytningen og ventet så på utbud fra Karl Gustaf Wrangel. Det kom til forhandlinger hvor den gamle feltmarskalken Karl Gustaf Wrangel fikk lov til å forlate Wismar i fri avmarsj med våpen til Stralsund, men han hadde blitt syk underveis, noe som skulle ta knekken på hans fra før svekkede helse.

Etterspillet
Erobringen av Wismar ble ledsaget av en viktig seier under et slag i Ribnitz den 14. desember 1675 hvor et korps under Königsmarck på 3 000 mann, 2 000 ryttere og 1 000 infanterister fra Stralsund ble slått av 4 300 dansker og brandenburgerne. Korpset var på vei mot Wismar i forsøk på å tvinge opp beleiringen som allerede var på hell for danskene, men da Königsmarck fikk høre om festningens overgivelse, stoppet han opp og lot 400 mann komme til byen Ribnitz. Der ble de helt utslettet av de allierte som tok 300 til fange etter harde kamper over murene og i gater.

Med Wismar erobret hadde nå Christian V fullført hensiktene ved det nordtyske felttoget i senåret 1675 dersom det ikke lenger fantes en potensiell trussel mot egen rygg i Jylland. Med herredømme til sjøs og brandenburgerne i den svenske Pommeren, var Wismar derfor fortapt. Men det krevde en meget høy pris. Tusener av soldater i den danske hæren var allerede døde eller satt ut av tjeneste gjennom sykdommer. Av 1 500 svenske soldater var det bare 800 tilbake som marsjerte ut.

Mens beleiringen av Wismar tok plass, hadde brandenburgerne tatt øyene Usedom og Wolin sammen med festningsbyen Wolgast som etter fem dager overga seg den 10. november. Bremen og Verden med unntak av Stade og festningen Carlsborg var underlagt alliert kontroll som nå lukket inn svenskene under Henrik Horn. Etter et forsøk på å gjenerobre Wolgast som gikk galt, skulle Otto Wilhelm Königsmarck ta ledelsen av det svenske forsvaret i Tyskland i året 1676. Königsmarck skulle vise seg å være en formidabel befalhavende som utmerket seg i defensiv krig i resten av krigen.

Kilder
Ulf Sundberg Svenska krig 1521-1814 1998 ISBN 91-89080-14-9
Hans Christian Bjerg og Ole L. Frantzen, Danmark i Krig 2005 ISBN 87-567-7269-6

Kategori:Gyldenløvefeiden
Kategori:Konflikter i 1675