Assyriologi

Assyriologi er vitenskapen om de forhistoriske kulturer i Orienten som anvendte kileskrift. En mer snever definisjon er læren om fortidens Assyria og Babylonia. Noen vil først og fremst betone at det er et språkfag, men at det også har en viktig arkeologisk og historisk betydning. Assyriologi fikk sin oppblomstring på 1800-tallet, da man hadde blitt i stand til å tyde kileskriften. Det er i dag et eget, viktig fag på flere universiteter. Uttrykket assyriologi dominerer, unntatt på tysk der man heller taler om Altorientalische Studien.

Innen assyriologien bedrives et allsidig studium av den mesopotamiske kultur ut fra kildematerial bestående av arkeologiske og skriftlige levninger. Sentralt står studier av de sumeriske, assyriske og babylonske kulturer som utviklet seg ved flodene Eufrat og Tigris mellom ca 3200-600 f.Kr. 

Sumerologi kalles den gren som er innrettet mot studier av den eldste historiske perioden (ca 3200-2000 f.Kr.) i Mesopotamia da sumererne dominerte landet.

Fagets karakter
Emnet sorterer både under arkeologi og språkvitenskap. De språkene som studeres er framfor alt de mesopotamiske språkene sumerisk og akkadisk (det siste med sine to dialekter babylonsk og assyrisk), men også hettitisk, eblaittisk, persisk og kanaaneisk, som også ble skrevet med kileskrift. Kileskriften ble benyttet for å skrive vidt forskjellige språk: såvel indoeuropeiske (hettitisk og gammelpersisk) og semittiske (akkadisk, ugarittisk m.fl.) og de ikke språkfamilieplasserte sumerisk, hurrittisk og elamittisk. 

I assyriologisk forskning utgjør tegnstudier et viktig moment. Det er ved tegntyding og tegnidentifisering at språket trer frem. Kileskriften bestod i klassisk mesopotamisk form av omkring 600 tegn. Eksempel på alfabetisk kileskrift (ugarittisk, gammelpersisk) finnes også. De kileformede tegnene forestilte opprinnelig bilder, men ble stilisert gradvis til uigjenkjennelighet som bilde. Kildematerialet er enormt i sitt omfang. Mange leirtavler med kileskrift er fortsatt lite undersøkt og mange arkeologiske områder uutgravde. Innen assyriologien arbeides det med hundretusentalls leirtavler, og den mesopotamiske kultur er den best dokumenterte av oldtidskulturene. 

På grunn av det omfattende og varierte kildematerialet finnes rikt rom for spesialiseringer innen emnet. Eksempel på slike er sumerologi, som fokuserer på tidlig historisk tid, og hetittologi, som vier seg til studier av Tyrkias oldtidskulturer.

Faghistorikk
I år 539 f.Kr. ble det nybabylonske rike (626-539 f.Kr.), som omfattet størstedelen av den nære Orienten, erobret av perserriket under herskeren Kyros den store av Media. Det ble begynnelsen på slutten for den mesopotamiske kulturen. Persere, grekere, romere, kristne og muslimer kom gradvis til å erstatte denne. Dermed døde kileskriften ut, og den siste kjente teksten (en tekst om astronomi) er datert til 75 e.Kr. Kunnskapen om kileskrift og den mesopotamiske kultur ble glemt, og de gamle bosetningene ble dekket av sanden. 

I mange århundrer var så kunnskapen om Mesopotamia begrenset til ofte upålitelige klassiske tekster. Fra middelalderen av kom det spredte beretninger om gamle mesopotamiske ruiner. Så tidlig som på 1100-tallet ble Ninives ruiner korrekt identifisert av Benjamin av Tudela (også kalt Benjamin sønn av Jona), en rabbi fra Navarra som besøkte jødene i Mosul og deres ruiner under hans reiser i Midtøsten.The Sumerians: Their History, Culture, and Character, by Samule Noah Kramer, University of Chicago Press, 1963, a 7 Identifikasjonen av byen Babylon ble gjort i 1616 av Pietro Della Valle. Ikke bare kunne  Pietro gi bemerkelseverdige beskrivelser av stedet, og han tok med briketter han hadde funnet i Ninive og Ur tilbake til Europa.The Sumerians: Their History, Culture, and Character, by Samuel Noah Kramer, University of Chicago Press, 1963 s. 7

I renessansen oppstod ny interesse for antikken og oldtidens kulturer i Europa. Referanser i Bibelens gamle testamente til Babylon og Assyria og i antikke historikeres skrifter om Mesopotamia fikk større interesse. På dette stadiet var interessen for landet med de to elvene knyttet til bibelvitenskapen, og til innsikten om at sivilisasjonens vugge må ha stått der.

Mellom 1761 og 1767 kopierte den danske matematiker Carsten Niebuhr kuneiforme inskripsjoner i Persepolis og laget skisser fra Ninive, og hakk i hel kom den franske botaniker og forskningsreisende André Michaux med en inskripsjonsrik kudurru (grensestein) fra kassitternes tid, funnet av en annen franskmann nær Bagdad, og solgte den til Bibliothèque Nationale de Paris.The Sumerians: Their History, Culture, and Character, by Samuel Noah Kramer, University of Chicago Press, 1963, s 7 Den aller første kjente utgravningen i Mesopotamia ble imidlertid ledet av Abbé Beauchamp, den pavelige generalvikar i Bagdad, som avdekket en skulptur med det motivet som nå er blitt kjent under navnet «den babylonske løve».The Sumerians: Their History, Culture, and Character, by Samuel Noah Kramer, University of Chicago Press, 1963. s 8 Beauchamps memoarer fra sine reiser, publisert i 1790, utløste en sensasjon i vitenskapens verden, og det var særlig fra nå av at forskerinstitusjoner ble interessert i arkeologiske og andre forskningsekspedisjoner til Midtøsten.

På denne tid var Irak en del av Det osmanske rike. Europeiske kolonialmakter fikk, med herskeren i Istanbuls tillatelse, foreta etterforskninger og utgravninger. Nyheten om fremgravde leirtavlearkiv og spektakulære arkeologifunn nådde så Europa, noe som ytterligere drev på nysgjerrigheten. På 1840-tallet utgravde man oldtidens Ninive, en gammel assyrisk hovedstad, og det var dette tidlige funnet som gav assyriologien dens navn.
Behistuninnskriften, en innskrift med innholdsidentisk kileskriftstekst på tre språk (elamittisk, gammelpersisk og babylonsk), ble nøkkelen til dechiffreringen av kileskriften, sammenlignbar med Rosettasteinen i Egypt. Mange forskere knyttes til løsningen av kileskriftens gåte, men framfor alt Carsten Niebuhr, Edward Hincks, Jules Oppert og Henry Rawlinson fremholdes. Det var den sistnevnte som gjorde det hovedsakelige arbeidet med å få Behistun-innskriften publisert. Etter en tids tvil og kontroverser omkring dechiffreringen erklærte man i 1857 at kileskriftens gåte var løst - da hadde fire innbyrdes uavhengige arbeidende forskere kommet frem til (omtrent) en og samme oversettelse av en upublisert tekst som hver og en hadde fått i hånden. 

I og med dechiffreringen ble assyriologien født. Grunnen var nå lagt for å bygge ut denne vitenskapen som i dag, liksom i går, er et internasjonalt emne med engelsk, fransk og tysk som lingua franca. Emnet er først og fremst representert ved amerikanske og kontinentaleuropeiske universiteter, men også i for eksempel Japan er forskning innen sumerisk fremragende.

Forskningskilder  
Assyriologiens forskningskilder kan deles i primær- og sekundærkilder. Med primærkilder menes det materiale som kileskriftskulturene etterlot seg i form av arkeologiske og skriftlige levninger, og med sekundærkilder menes den forskning og bearbeidelse av dette materiale den moderne tids forskere har stått for.

Hva gjelder primærkilder kan for eksempel nevnes de for den mesopotamiske kultur typiske tempeltårnene, ziqquratene. Bibelens Babels tårn sikter til ziqquraten i Babylon. Videre kan nevnes assyriske palasser, Ashurbanipals bibliotek i Ninive (der man for eksempel kom over Gilgamesh-eposet), den hettitiske hovedstaden Hattusa, kongegravene i byen Ur, Kyrossylinderen fra Babylon, og det store palasset i den syriske byen Mari. 
De skriftlige levningene er som sagt omfattende (det nevnes 550.000 kileskrifter) og mangefasetterte. De består av alt fra brev, administrative tekster, lovtekster og dekret, til litteratur med hymner, maksimer og epikk. Også sjangre som kongelige annaler, omina-tekster, kongelister, mytologiske og astronomiske verk er funnet. For den eldre perioden er særlig de såkalte sylinderinnskriftene tilhørende den sumeriske byfyrsten Gudea viktige.

Hva gjelder sekundærkilder kan de deles inn i referanseverk og forskningsrapporter. Til den første kategorien hører tegnlister, ordbøker, grammatikkbøker og tekstpublikasjoner. Disse fungerer som et grunnlag for videre forskning. Den senere kategorien handler om forskning ut fra de primære kildene og referanseverkene. Disse er publiserte i frittstående bøker eller i assyriologiske tidskrifter.

Noen viktige assyriologer

 Alfonso Archi
 Edgar James Banks
 Taha Baqir
 Robert D. Biggs
 Jeremy Black
 Rykle Borger
 Jean Bottero
 László Bulcsú
 Giorgio Raffaele Castellino
 Antoine Cavigneaux
 Dominique Charpin
 Edward Chiera
 Miguel Civil
 Jerrold Cooper
 Muazzez İlmiye Çığ
 Franco D'Agostino
 Friedrich Delitzsch
 Igor Diakonov
 Jean-Marie Durand
 D. Otto Edzard
 Karl Eneberg
 Robert K. Englund
 Joseph Epping
 Adam Falkenstein
 J.J. Finkelstein
 Henri Frankfort
 Fulgence Fresnel
 Ignace Gelb
 Henri de Genouillac
 Andrew George
 Donny George
 Albrecht Goetze
 William W. Hallo
 Paul Haupt
 Wolfgang J. Heimpel
 Hermann Hilprecht
 Edward Hincks
 Wayne Horowitz
 Thorkild Jacobsen
 Anne D. Kilmer
 Leonard William King
 Meredith G. Kline
 Robert Koldewey
 Samuel Noah Kramer
 Manfred Krebernik
 Franz Xaver Kugler
 Wilfred G. Lambert
 Benno Landsberger
 Austen Henry Layard
 Eugène Ledrain
 Carl Ferdinand Friedrich Lehmann-Haupt
 François Lenormant
 Seton Lloyd
 William Kennett Loftus
 Adrien Prévost de Longpérier
 Max Mallowan
 Pietro Mander
 Paolo Matthiae
 Stefan Maul
 Joachim Menant
 Eduard Meyer
 Alan Millard
 Jules Mohl
 William L. Moran
 Otto Neugebauer
 A. Leo Oppenheim
 Jules Oppert
 David I. Owen
 Simo Parpola
 André Parrot
 Giovanni Pettinato
 Sergio Angelo Picchioni
 Theophilus Goldridge Pinches
 Victor Place
 Francesco Pomponio
 Arno Poebel
 Nicholas Postgate
 John Dyneley Prince
 Hormuzd Rassam
 Erica Reiner
 Francesca Rochberg
 Sir Henry Rawlinson, 1st Baronet
 Claudius James Rich
 Abraham Sachs
 H. W. F. Saggs
 Walther Sallaberger
 Archibald Henry Sayce
 Johann Schaumberger
 Jean-Vincent Scheil
 Erich Friedrich Schmidt
 Eberhard Schrader
 Åke W. Sjöberg
 George Smith
 Wolfram von Soden
 Piotr Steinkeller
 Marten Stol
 Johann Strassmaier
 Reginald Campbell Thompson
 François Thureau-Dangin
 Eckhard Unger
 Marc van de Mieroop
 Johannes J.A. van Dijk
 Klaas Veenhof
 Raymond Westbrook
 Claus Wilcke
 Donald Wiseman
 Ernst Friedrich Weidner
 James Kinnier Wilson
 Hugo Winckler
 Leonard Woolley
 Mamoru Yoshikawa
 Heinrich Zimmern

Trivia
Fagområdet har fått en komisk vinkling i Norge gjennom komedien Den spanske flue hvor en av hovedpersonene er assyriologen Henrik Meisel. Denne rollen har blant annet blitt spilt av Øivind Blunck.

Litteratur
Referanseverker (tegnlister, ordbøker, grammatiske verk) i utvalg:
Black, Jeremy; George, Andrew; Postgate, Nicholas (red.): A concise dictionary of Akkadian (Wiesbaden: Harrassowitz), 2000.
Borger, Rykle: Assyrisch-Babylonische Zeichenliste (Neukirchen-Vluyn: Butzon & Bercker), 1981.
Labat, René: Manuel d'épigraphie Akkadienne (Paris: Geuthner), 1995.
Soden, Wolfram von: Grundriss der akkadischen Grammatik (Roma: Editrice Pontificio Istituto Biblico), 1995.
Thomsen, Marie-Louise: The Sumerian Language (København: Akademisk Forlag), 2001.

Forskningsrapporter i utvalg:
Bottéro, Jean: Religion in ancient Mesopotamia (Chicago: University Press of Chicago), 2001.
Finet, André & Bottéro, Jean: Everyday life in ancient Mesopotamia (Edinburgh: Edinburgh University Press), 2001.
Jacobsen, Thorkild: The harps that once...:Sumerian poetry in translation (New Haven: Yale University Press), 1987.
Pollock, Susan:  Ancient Mesopotamia: the Eden that never was (Cambridge: Cambridge University Press), 1999.
Woolley, Leonard: Ur i Kaldéen (Stockholm: Natur och Kultur), 1956.

Tidskrifter og serier i utvalg:
Alter Orient und Altes Testament, Neukirchen-Vluyn.
Archiv für Orientforschung, Horn.
Bibliotheca Orientalis, Leiden
Freiburger altorientalische Studien, Freiburg.
Journal of the American Oriental Society, New Haven.
Journal of Cuneiform Studies, New Haven
Journal of Near Eastern Studies, Chicago.
Mesopotamia, København.
Revue d'assyriologie, Paris.
Royal Inscriptions of Mesopotamia, Toronto.
Zeitschrift für Assyriologie und vorderasiatische Archäologie, Berlin.

Referanser