Norsk Jernverk

A/S Norsk Jernverk drev foredling av råjern til stål i Mo i Rana i Rana kommune i Nordland. Etablering av jernverket ble vedtatt av Stortinget den 10. juli 1946, med den begrunnelse å gjøre Norge mer selvforsynt med stål, samt bidra til styrking av landsdelen Nord-Norge.

Byggingen av jernverket tok ni år, og driften begynte 19. april 1955. Jernmalm ble tatt ut fra lokale gruver, omgjort til Jernslig som så ble smeltet i råjernverket. Det flytende råjernet ble foredlet til stål i stålverket, mens valseverket formet stålet til ønsket form og kvalitet. Spesielt for Jernverket var de elektriske råjernsovnene som var utviklet i Norge. Dermed ble lokale vannkraftkilder utnyttet istedenfor at en brukte kullfyrte masovner som ellers var vanlig. I 1964 ble råjernverket utvidet med to nye og større smelteovner. Samme år startet også Norsk Koksverk opp i Mo i Rana, med produksjon av koks og ammoniakk, basert på leveranser fra Svalbard, og befestet byens rolle som en industriby. 

Allerede i 1950-årene viste det seg at Jernverket ville kunne få økonomiske utfordringer. De utenrikspolitiske forholdene endret seg med økt internasjonal handel med stål enn det som var tilfelle før andre verdenskrig. Kraftprisen ble høyere enn forutsatt og den valgte teknologien viste seg ikke å være så effektiv som forutsatt, dessuten hadde verket opparbeidet seg en enorm gjeld. Verket var finansiert med lån, ikke med engangstilskudd. Modernisering, utvidelser og effektivisering ble gjort utover i 1960-årene, noe som økte gjeldsbyrden, men investeringene ga ikke ønsket resultat. Verdensproduksjonen av stål var større enn forbruket noe som førte til lavere stålpriser. I 1963 var jernverket teknisk sett konkurs.

Som resultat av oljekrisen i 1973 ble verdens stålindustri utsatt for en strukturkrise, og etterspørselen sank. Jernverket gikk med store underskudd, og statens eierskap ble gradvis avviklet i fra 1988 til 1990. Stortinget vedtok den 9. juni 1988 å avvikle statens eierskap i Norsk Jernverk, som ledd i en omfattende omstilling av den statseide industrien i Mo i Rana.

 Bakgrunn 
I Norge hadde det blitt produsert jern siden 1540-årene. Flere jernverk oppstod på denne tiden. Med unionen med Sverige i 1814 ble de norske jernverkene utsatt for stor konkurranse fra svensk jernproduksjon og noe senere kom sterk konkurranse fra engelske jernprodusenter som brukte koks, mens de norske fortsatt brukte trekull. Trekull ga god kvalitet på stålet, men det engelske stålet ble produsert i svært store mengder, var billig og med stadig høyere kvalitet. Fra 1870 var det derfor praktisk talt slutt med norsk jernproduksjon.

 Jernsaken – problemet med at Norge måtte importere stål 

mini|Georg Brochmann, som var sivilingeniør, forfatter og populist, utga i 1939 boken Jern der han skrev: «Hvis det planlagte jernverk blir til virkelighet, vil det fortsette den andre industrielle revolusjons gode gjerning og gi landet en langt høyere rang blant verdens kulturstater enn det har i dag.» 

I 1870-årene hadde Norge en kraftig voksende stål-, maskin- og verkstedindustri, og noen ingeniører og teknisk- og samfunnsinteresserte personer begynte å se på mulighetene for moderne jernproduksjon. Geologen Johan Herman Lie Vogt foreslo å etablere en ny norsk jernindustri i tilknytning til de store jernforekomstene i Nord-Norge. Debatten om jernproduksjon i Norge ble kjent som jernsaken.

Utover på 1900-tallet utviklet en i Norge en elektrokjemisk storindustri basert på vannkraft. Spesielt viktig var A/S Elektrokemisk (Elkem) og Norsk Hydro. Tradisjonelt ble råjern fremstilt i masovner der jernmalmen blir smeltet med koks. En elektrisk råjernsovn ble utviklet av de norske ingeniørene Georg Tysland og Ivar Hole. Denne ble kalt for Tysland-Hole-ovnen, som ble videreutviklet og patentert av Elkem. Fordelen med Tysland-Hole-ovnen var kraftig redusert forbruk av koks og kull, samt at elektrisitet fra norske vannkraftverk var billig. En annen oppfinnelse som ble benyttet i Tysland-Hole-ovnen var söderbergelektroden, som norske ingeniører hadde utviklet noen år tidligere. Den muliggjorde at metall kunne smeltes kontinuerlig, det vil si uten at prosessen måtte stoppes helt for å skifte elektrode. Elektroden ble fremstilt fortløpende mens den ble forbrukt.

 Mot en løsning på jernsaken 
I desember 1936 bestemte myndighetene at en sakkyndig komite skulle utrede jernsaken. Denne ble kalt jernkomiteen og skulle undersøke Norges muligheter for økt jern- og stålproduksjon basert på nasjonale råstoffer og elektrisk kraft. Spesielt så en på mulighetene for å bruke svovelkis fra Grong Gruber og kraft fra Glomfjord kraftverk, som begge var eid av staten. Komiteen skulle også se på mulighetene for et stålvalseverk. Etter at komiteen hadde lagt frem sin utredning i mars 1939 ble det opprettet et jernstudieselskap for å bearbeide planene videre. Studieselskapet la frem sin plan i april 1940, men da Norge ble okkupert stilnet disse ideene.

Før krigen kom til landet hadde tanken om et norsk jernverk blitt en viktig sak for Arbeiderpartiet. I partiets kriseplan fra 1934 het det: «Arbeiderpartiet vil […] gå inn for at jernsaken nu endelig blir løst. Staten må bidra til og eventuelt delta i reisningen av et nasjonalt foretagende for jern- og stålmetallurgi med tilhørende valseverk. Jernsaken har […] vært et slående bevis på det private initiativs og den borgerlige stats evneløshet […]» I et foredrag som statsminister Johan Nygaardsvold holdt i 1936 ble jernsaken nevnt slik: «Vårt land har som bekjent et stort forråd av malm, samtidig som vi innfører det meste av vårt forbruk av jern og stål. Det blir en nasjonaløkonomisk oppgave av største betydning å gjøre oss mest mulig selvhjulpne på dette området […].»

Historikeren Berge Furre har skrevet om Arbeiderpartiets tilnærming til industrien i 1930-årene slik: «Produksjonsmidla skulle ikkje sosialiserast, men kontrollerast av styresmaktene og styrast innafor ei planøkonomisk ramme […] Det sosialistiske systemet var sett ut til framtida.»

 Planleggingen av Jernverket i 1940-årene 
mini|Johan Nygaardsvold og Einar Gerhardsen, avtroppende og påtroppende statsminister i 1945. Begge var opptatt av jernsaken.

Under andre verdenskrig var Londonregjeringen engasjert i planene om et norsk jernverk. Det ble nedsatt en særskilt industrikomite med professor Fredrik Vogt som leder. Dermed fortsatte planleggingen av et jernverk fra London. Arbeidet dreide seg om å bygge opp teknisk kompetanse, blant annet ble mange britiske jern- og stålverk besøkt.

Selvforsynings- og beredskapstanken hadde vært sterk motivasjon for et nasjonalt jernverk. Den elektrometallurgiske kompetansen i landet var internasjonalt sterk, en hadde malmressursene og en hadde kraftressurser. Et jernverk med sine store dimensjoner skulle fungere som en «moderindustri» for resten av industrien.

 Jernverkskommisjonen 
I fellesprogrammet som Arbeiderpartiet, Høyre, Venstre og Bondepartiet stod bak rett etter krigen, stod det: «Jernsaken må løses.» I tillegg var næringslivslederne fra den elektrometallurgiske og fra verkstedsindustrien pådrivere. Statens jernverkskommisjon ble nedsatt for å lage en fullstendig utredning innen mai 1946. Kommisjonen bestod av industriledere, fageksperter og politikere: Conrad Wilhelm Eger (ELKEM), Gunnar Bråthen (Arbeiderpartiet), Arne Drogseth (ingeniør), Abraham Kvalheim (bergmester), Diderich H. Lund (ingeniør), Leif Lyche (ingeniør), Einar Slåtto (statens industridirektør), Marius Brostrup Müller (metallurg) og C.N.R. Aamundsen (Akers mekaniske verksted).

Det forelå ikke noen inngående markedsundersøkelser for stål. Jernverkskommisjonens vurdering av markedsforholdene var at krigens ødeleggelser ville gi behov for store menger stål. Det ble prognosert at det innen 1950 i Norge ville være behov for minst  tonn årlig av valseverksprodukter i form av plater, profiljern, skinner og lignende. Tyskland, som før krigen var Europas største stålprodusent og nest største eksportør, ble antatt å ha mer enn nok med produksjon til eget formål i lang tid fremover. Fremtidig utvikling, spesielt for Tysklands del, syntes usikker, men tendensen til behov for selvforsyning for små land ville gjøre seg gjeldende. Dermed vurderte en at et norsk jernverk burde lage mange forskjellige produkter for hjemmemarkedet. Før krigen var det karteller som regulerte stålprisene, og rett etter krigen ble det ansett som sannsynlig at karteller ville gjenoppstå. Enda et viktig forhold på verdensmarkedet var utviklingen av kullprisene, som hadde steget meget sterkt fra tiden før krigen. Denne tendensen så en for seg ville fortsette, dermed ville norsk vannkraft være konkurransedyktig. Det var bare ett forhold som kunne være negativt for et nytt norsk jernverk, nemlig tekniske og økonomiske forhold som gjorde storskalaproduksjon gunstig.

mini|Christiania Spigerverk i Nydalen i Oslo fotografert i 1926. Blant annet i tilknytning til denne bedriften hadde landet et metallurgisk fagmiljø. 

De som utredet jernsaken, innså at et norsk jernverk som kunne produsere tilstrekkelig, måtte ha mye større omfang enn alt det som hadde eksistert tidligere. Det ble også snart klart at ingen privat norske foretak var stor nok for en slik oppgave. Som en av medlemmene i kommisjonen uttalte: «Beløpene ble etterhvert så svimlende at vi som privat selskap ikke kunne reflektere på å bygge et jernverk selv, og vi hadde vel neppe heller fått lov.» I industrikretser mente en at et jernverk måtte ligge ved Oslofjorden og at statens involvering kunne være tilstede, men passiv. Ved Oslofjorden hadde en nærhet til markedet og en hadde Christiania Spigerverk som kunne være avtager av stål. I tillegg var det i Oslo at landets metallurgiske fagmiljø hold til. Disse argumentene ble tillagt liten vekt når det ble sett på som presserende å skape modernisering og sysselsetning i distriktene. Mo i Rana kom opp som et passende sted for et jernverk. Her var det også en lokal komite som siden mellomkrigstiden hadde arbeidet for jernsaken, og fremmet stedet, skrevet innlegg og hatt møter med «innflytelsesrike» personer.

I førstningen var det meningen at elektrisk kraft skulle leveres fra Glomfjord kraftverk nord for Mo i Rana. Kraftverket var eid av staten og bygget mange år tidligere, men hadde aldri hatt noen avtager av betydning. Fagfolkene i NVE mente imidlertid at uansett trasevalg ville kraftlinjen frem til Jernverket gå gjennom områder utsatt for skred og steinsprang. Jernverkets styre ble bekymret for utsiktene til strømavbrudd. Dessuten var Glomfjord kraftverk for lite til å produsere all den kraften som Jernverket ville behøve på sikt. Dermed ble det bestem at Nedre Røssåga kraftverk, sør for Mo i Rana, skulle bygges for å forsyne jernverket med elektrisk kraft.

I Dunderland, rett nord for Mo i Rana var det fra før en jernmalmgruve, men driften hadde ikke vist gode resultater. Derfor så en for seg at malmen skulle leveres fra Fosdalens Bergverk innerst i Trondheimsfjorden og fra malmleiene i Sør-Varanger. Dessuten skulle det satses på jern basert på svovelkis fra Grong.

 Jernverket besluttes og styret utnevnes 
mini|Advokat Sven Arntzen ble formann for Jernverkets styre.

Regjeringens forslag til jernverk ble fremlagt i Stortingsproposisjon nummer 78 (1945–46). Beliggenheten for jernverket var viktig og mange hensyn skulle tas. Aktuelle steder var Hølen utenfor Larvik, Orkanger, Steinkjer og Spildra i Meløy, samt Mo i Rana. Jernverkskommisjonen anbefalte Mo i Rana. Beslutningen om at staten skulle bygge et jernverk i Mo i Rana ble fattet i Stortinget den 10. juli 1946.

I debatten i Stortinget var stedsvalg for jernverket fokus. Det store prinsipielle spørsmålet, om det var behov for et jernverk, ble i liten grad diskutert. Et forslag om å utsette saken for å få bedre tid til vurderinger ble nedstemt. Deretter ble det vedtatt enstemmig å bygge et jernverk. Avgjørende for valget av Mo i Rana var distriktspolitiske hensyn og generelt modernisering av Nord-Norge.

Jernverket ble etablert som et aksjeselskap med staten som hovedaksjonær, og selv om staten eide praktisk talt 100 % av aksjene, var bedriften ikke en del av forvaltningen. Det ble sagt i brosjyren fra Opplysningskomiteen for gjenreisningsarbeidet at «[…] det er en sak som angår hele Norge at Mo blir en mønsterby. Her skal norsk kultur stå sin prøve. Her skal utlendinger komme og se hva vi kan utrette når vi gjør vårt beste […] Mo skal bli en sunn og lykkelig by […] [d]et blir nemlig i denne byen at tusener av norske kvinner og menn skal tilpasses et helt annet levevis enn det de er vant til.» En siktet da til at fiskeribefolkningen måtte tilpasse seg et annet levevis i industrien, ettersom fisket i fremtidens Nord-Norge skulle skje med store havgående trålere og ikke med mange små fiskebåter.

 Det første styret 
Til styret i Jernverket ble følgende valgt: Sven Arntzen (formann), Theodor Broch (varamann), Johannes Gahr (viseformann), Alf Ihlen (varamann), Sigval Bergesen d.y., Robert Lepsøe (varamann), Tor Skjønsberg, Christian Brinch, Bråthen (sekretær), Fredrik Vogt, Parelius Berntsen, Drogseth og Amundsen. Styret var en forsamling som i det vesentlige representerte teknologi, næringsliv og offentlig forvaltning. 

Selv om Arbeiderpartiets utvalg for offentlige bedrifter hadde påpekt viktigheten av at styret i statsbedriftene fikk medlemmer som delte arbeiderbevegelsens samfunnssyn, fikk likevel høyresidens næringslivsfolk innta slike posisjoner. Det til tross for deres skepsis til statsbedrifter og bedriftsdemokratiske rettigheter. Når Arbeiderpartiet allikevel valgte disse personene, har forklaringen vært at det ville vært umulig å finne folk med industriell lederkompetanse i egne rekker. Arbeiderpartiets industripolitiske talspersoner anså det som helt selvsagt at statsbedriftene skulle være like effektive som de private. I valget mellom forretningsmessig effektiv drift og sosiale hensyn ble det første valgt. Mennene som ble valgt til styret hadde også meget bredt kontaktnett i teknologiske miljøer og markedet som skulle betjenes. Enda et poeng var at jernverkets styre representerte samarbeidsånd og forsoning etter andre verdenskrig. Jernverkstyret ble satt sammen av høyt respekterte menn fra forskjellige deler av samfunnslivet.

 Jernverket kjøper Norsk Blikkvalseverk 
Christiania Spigerverk eide Norsk Blikkvalseverk A/S i Bergen hvor tynne blikkplater ble valset ut. Spigerverket anså det ikke som lønnsomt å fortsette driften i det foreldede anlegget, dessuten ville de legge om produksjonsprogrammet sitt. Styret i Jernverket oppfattet en avvikling av Blikkvalseverket som uheldig, spesielt fordi tynne blikkplater var et viktig produkt for hjemmemarkedet, blant annet for hermetikkbokser. Ble virksomheten lagt ned, fryktet en at en ny fabrikk ville bli vanskelig å bygge opp senere eller på et annet sted. Dermed ble det til at Jernverket overtok Blikkvalseverket fra Spigerverket i november 1948.

En risiko ved dette kjøpet var at en forutsatte at Blikkvalseverket skulle fortsette blikkvalsing etter den foreldede metode, det vil si varmvalsing. Senere, når Jernverket fikk økonomisk mulighet, skulle det bygges om. Konsekvensen var at det kunne bli sterk konkurranse fra utenlandske produsenter. Her satset styret på at vareknapphet og rasjonering ville avhjelpe situasjonen og at Blikkvalseverket ville få solgt sine produkter. Senere kom beslutningen til å bli en økonomisk belastning for Jernverket.

 Arbeiderpartiets industripolitikk etter andre verdenskrig 
I 1946 ble i tillegg til Jernverket et annet stort industriforetak med staten som eier besluttet, nemlig A/S Årdal Verk. Industrialisering var den langsiktige strategien for Arbeiderpartiets modernisering av landet, og industriinvesteringer fikk høyest prioritet. Importbehovet var stort både for innsats- og forbruksvarer, og dermed var valutapolitikken viktig. Nye eksportindustrier skulle skaffe varer og valuta fra utlandet, mens innenlands industri skulle redusere behovet for importvarer. Først da verdenshandelen etterhvert ble liberalisert, gikk en inn for sterkere eksportindustri.

Et tilfredsstillende produksjonsgrunnlag var et formål med Jernverket, et annet var at det skulle være en viktig del av landets infrastruktur sammen med kraftverk, skoler, helsevesen, kommunikasjon og annet. Nasjonal selvforsyning av jern og stål var viktig, og erfaringen etter to verdenskriger var at industrien ble kritisk sårbar uten sikker tilførsel av disse basisvarene. Ved å oppfatte Jernverket som en del av infrastrukturen var ikke lønnsomhet og markedssituasjonen utenfor Norge spesielt viktig. Rett etter 1946 fikk opposisjonen på Stortinget en annen holdning enn Arbeiderpartiet når det gjaldt infrastrukturtanken. Etter dette var det bedriftsøkonomiske mål som gjaldt. Denne holdningen ble forsterket utover i 1950-årene, også blant Arbeiderpartiets representanter. Utover i 1960-årene ble infrastrukturtankegangen forlatt.

I Arbeiderpartiet var en opptatt av storproduksjon, mens de teknologiske beslutningene overlot en til ingeniørene. At staten tok på seg oppgaven som det private næringslivet ikke kunne makte, ble et tegn på hvor viktig jern- og stålproduksjon var. Noen mente at det nærmest var en garanti for en vellykket industrireisning at staten stod bak. Slik ville også Jernverket bli et mønster for organisering av industri i «den nye arbeidsdagen.»

Flere historikere har oppfattet Arbeiderpartiets nære samarbeid med næringslivsfolk som et uttrykk for at partiet var på vei til å avideologiseres. Samfunnsforskeren Rune Slagstad har ment det motsatte: at «Arbeiderpartistaten» (1945–1965) var en gjennomideologisert stat, og at det var Einar Gerhardsen selv som iscenesatte ideologien. Det foregikk et ideologisk hamskifte med sosialismens omforming til en «reformteknokratisk styringsideologi.» 

Historikeren Tore Grønlie har forsket på norsk industripolitikk generelt og har ikke funnet noen konsistent strategi for det statlige industriengasjementet. Statens engasjement i industrien var aldri noe som ble gjennomgående drøftet i Arbeiderpartiet eller Stortinget. Ideologi var ikke viktigst, men at statsbedriftene skulle tjene penger, skaffe utenlands valuta, gi sysselsetning og drive ressursutnyttelse. Statsbedriftene skulle drives etter vanlige forretningsprinsipper omtrent som private bedrifter.

 Bygging og oppstart i 1950-årene 
mini|Jernverket fotografert i september 1954 ett år før oppstarten.

Utover i 1950-årene ble overskridelsene under byggingen av Jernverket sterkt kritisert i Stortinget. Et mindretall av representantene mente at Jernverket var ett av flere eksempler på dårlig planlegging av statlige industriprosjekter. Det kom opp forslag om både å utsette byggingen eller bare bygge verket for produksjon av råjern og stål. Jernverkskommisjonen hadde foreslått at finansieringen skulle bestå av aksjekapital på 30 %, en nedskrivning på 27 % og et statsgarantert lån på 43 %. Størst strid var det i årene 1952 til 1955 om hvor stor prosentsatsen for nedskrivningen skulle være. Selv om finansminister Trygve Bratteli hadde en svært vanskelig budsjettsituasjon i disse årene, så var han innstilt på å gjennomføre bevilgningene etter planen.

Det var en moderat politisk fløy, bestående av Venstre og Kristelig folkeparti, som hadde en målsetning om redusert tempo og begrensning av anleggets størrelse. En annen mer steil fløy, bestående av representanter fra Bondepartiet og Høyre, gikk på slutten av 1950-årene inn for å stoppe hele prosjektet.

Driften ved Jernverket kom i gang våren 1955 og første tapping av jern fra den elektriske råjernsovnen ble utført den 16. mai. Til stede var blant annet statsminister Einar Gerhardsen og industriminister Gustav Sjaastad. I talen som Sjaastad hold ble det uttrykt håp om at Jernverket ville gi jevn og sikker produksjon av stål, slik at en for fremtiden unngikk avhengighet av utlandet og varierende priser.

 Jernverkets fabrikkanlegg 
mini|Store dimensjoner over anlegget.

Det ble bestemt at en stor slette øst for bebyggelsen i Mo i Rana skulle avsettes til jernverket. Videre ble det anlagt to kaier, én for varer som skulle losses og den andre for utskipning og lasting. Fra kaien skulle det gå en taubane og en jernbanelinje opp til verket, samt forbindelse til jernbanestasjonen i Mo i Rana. Transportbelter skulle frakte masene mellom fabrikk, lagre og siloer.

Elektrisk jernsmelting skulle skje med de norskutviklede Tysland-Hole-ovnene. Det var en dristig beslutning fordi en kun hadde erfaring med disse råjernsovnene fra Christiania Spigerverk og i Bremanger, og i tillegg skulle ovnene i Jernverket være betydelig større enn de eksisterende. Det skulle i første byggetrinn settes inn tre ovner, hver på rundt 20 MW. Ovnene ble levert av Elkem.

Stålverket ble planlagt og bygget av det britiske selskapet ICC og maskinene kom fra tyske Demag AG. Det ble satt inn to elektriske stålovner som var krigserstatningsutstyr fra Hermann Göring-Werke. Valseverket bestod av et blokkvalseverk, et grovvalseverk og et finvalseverk fra britiske Davy and United Ltd. Norske selskaper som var med i planlegging og bygging var Elkem, F. Selmer og Christiania Spigerverk. Spigerverkets bidrag var først og fremst opplæring og kunnskapsoverføring. Nordnorske bedrifter var i liten grad med, men det var mange folk fra distriktet som deltok i anleggsarbeidet. Omkring  personer var med på byggingen og mange av dem kom fra Helgeland.

Kostnadene for første byggetrinn var anslått til 176 millioner kroner i 1946. Det ble fra Jernverkskommisjonen tatt forbehold om at ustabilt prisnivå og vanskelige forhold kunne føre til kostnadsøkninger. I første byggetrinn var produksjonskapasiteten anslått til  tonn valset gods per år, men at full utnyttelse av den planlagte fabrikken ville gi minst  tonn per år. Markedsprisen for valseprodukter i 1964 var 397 kr per tonn, mens det var anslått at prisen fra jernverket ville være 316 kr per tonn. Altså forventet en god økonomi for verket. Dog viste en at fremtidige stålpriser på verdensmarkedet var vanskelige å forutsi. En var derfor forberedt på at jernverket ville gå med underskudd de første årene.

Utfordringer under byggingen var mange, blant annet store transportavstander for utstyret som skulle leveres. Arbeidere til å bygge anlegget var i stor grad lokal arbeidskraft uten noen som helst erfaring med bygging av et stort industrikompleks.

 Opplæring og startvansker 
mini|Flytende stål tømmes ut i en øse. 

De 800 arbeiderne som forlot arbeidsstedet den 31. mars 1955 var anleggsarbeidere og neste dag kom de tilbake som jernverksarbeidere. De hadde aldri før smeltet stål, men de hadde montert maskiner og utstyr i de respektive avdelingene de ble ansatt ved. Før de kom til Mo i Rana var det mange som hadde bakgrunn som fiskere, småbønder eller skogsarbeidere. Overgangen til jernverksarbeider innebar mer monotone arbeidsoppgaver, skiftarbeid og disiplin. 

Flesteparten var ufaglærte og for at oppstarten ikke skulle bli for risikabel var det gjort forberedelser. Elkem hadde sine folk tilstede under montering av råjernsovnene og de var også med under oppstarten. Det var ansatt engelske og tyske sjefer i stål- og valseverket, i tillegg var det rekruttert flere tyske ingeniører og stålverksarbeidere. En del jernverksarbeidere, teknikere og ingeniører hadde dessuten vært på opplæring på andre jernverk i Europa og USA. Oppstarten var forsiktig og gradvis slik at alle skulle bli vant med arbeidsprosessene og utstyret de skulle betjene. Jernverksledelsen hadde også anledning til å omplassere eller si opp de som ikke behersket arbeidet.

Etablering av Jernverket ble karakterisert som det største industrielle løftet noen gang i Norge. Oppstart og innkjøringen av verket gikk bra og i 1956 var produksjon i stålvalseverket kommet opp i  tonn, mens nominell kapasitet for verket var  tonn. I september 1956 besluttet styre å sette inn en fjerde råjernsovn, noe som ville gi en kapasitet på  tonn råjern i året og fra valseverket på  tonn.

 Overskridelser under byggingen 
mini|Interiør fra Jernverket. 

Under byggingen oppstod forsinkelser slik at anleggstiden ble på syv år. Ikke minst var det utbyggingen av Nedre Røssåga kraftverk som tok tid, rundt seks år. For et så kapitalkrevende anlegg var det en betydelig rentebelastning med en lang anleggsperiode uten inntekter. Opprinnelig var kostnadene som Jernverkskommisjonen hadde kalkulert på 207 millioner kroner. Styrets forslag i 1948 var kommet opp til 288 millioner kroner, og en ny justering i 1952 var på 400 millioner kroner. Samlede kostnader etter bygging i 1956 var 588 millioner kroner.

Flere hendelser utenfor styrets kontroll forklarer overskridelsene. Det kom en devaluering av kronen i 1949 som ga prisstigning og fra 1949 til 1952 steg engrosprisindeksen med 50 %.

 Annet utbyggingstrinn 
mini|Sveising av stålrør i Jernverket. 

Annet utbyggingstrinn ble besluttet i 1957 og ble kalt 1B. Det hadde en total investeringsramme på 80 millioner kroner. En ønsket med dette å bygge om stålverket slik at det istedenfor besmerkonvertere skulle brukes LD-prosess. Dette gikk ut på at istedenfor at luft blåses inn i bunnen av konverteren ble rent oksygen blåst ned på den flytende massen via en dyse. I forbindelse med de nye konvertere trengtes det også en oksygenfabrikk. Bygging av oksygenfabrikken ga problemer og tok lang tid, slik at produksjonen med konvertere som brukte LD-prosessen først kom i gang i 1962.

 Tredje utbyggingstrinn 
Neste byggetrinn, kalt 1 C, gikk ut på at et tynnplatevalseverk ble installert. Dette ble det eneste av sitt slag i Norden. Det ble finansiert ved en aksjetegning på 81 millioner kroner. 

Regnskapene for 1958 ga et underskudd på 27 millioner kroner etter at renter og avskrivning var trukket fra. I 1958 var underskuddet 5 millioner kroner, men i 1960 var Jernverket stort sett i balanse. Et overordnet mål for jernverket var at det skulle gjøre hjemmemarkedet for stål mindre avhengig av import. Jernverkskommisjonen anså at det var mulighet for salg av  tonn stål fra Jernverket. Dette målet ble det umulig å nå da det viste seg at det norske forbruket av stål vokste til  tonn per år, mens Jernverket knapt kunne levere  tonn, eller 18 % av behovet. Stikk i strid med målsetningen ble Jernverket en eksportbedrift, der Storbritannia var viktigst.

Årsaker til at Jernverket helt fra oppstarten mer og mer kom til å bli en eksportbedrift var både bedrifts- og samfunnsøkonomiske forhold. Verket var konstruert for masseproduksjon og om det da skulle produsere mange og små serier av forskjellige stålvarer som hjemmemarkedet etterspurte, ville lønnsomheten gå ned, blant annet fordi valsene måtte stilles om med stans i produksjonen for hver serie. En annen årsak var landets behov for hard valuta som en fikk ved å eksportere stålvarer. Den store utbyggingen av statlig industri hadde i tillegg ført til press på økonomien med inflasjon og underskudd i handelsbalansen. Dermed gikk også myndighetene inn for eksport.

 Sterk konkurranse i 1960-årene 
mini|Jernverkets årsmelding for 1960. 

Fjerde utbyggingstrinn ble kalt IIA og planleggingen begynte i 1960. Målet var større produksjon av råjern enn de fire elektriske råjernsovner kunne gi. Ovnene var planlagt for en kapasitet på  tonn per år, men en hadde greid å øke kapasiteten til  tonn. Problemet var at en ikke hadde balanse i Jernverkets forskjellige avdelinger, fordi valseanleggets kapasitet var større enn råjernproduksjonen. Derfor var planen i fjerde trinn å bygge to nye elektriske råjernsovner av samme type som de eksisterende, men med mye større kapasitet. De fire gamle ovnene hadde via optimaliseringer fått en elektrisk ytelse på 25 MW, men de nye ble planlagt for hele 40 MW hver og en årsproduksjon på  tonn. Prosjektet var risikofylt på grunn av teknisk usikkerhet og usikkerhet om markedets behov.

 Fjerde utbyggingstrinn 
For fjerde utbyggingstrinn var det satt opp et investeringsanslag på 210 millioner kroner. Troen på prosjektet ble drevet av fremtidsoptimismen etter at Det europeiske frihandelsforbund (EFTA) var trådd i kraft i 1960. Avtalen innebar at tollsatsene mellom medlemslandene skulle bygges ned. For Jernverket betydde det økt konkurranse på hjemmemarkedet ved at det ble åpnet for fri import. Samtidig ga det Jernverket mulighet til å eksportere mer. Administrasjonen beskrev situasjonen slik: «Det vil nå bli mulig i større grad enn tidligere, å legge opp et salgsprogram basert på det mest rasjonelle og økonomiske produksjonsprogram.» Med disse markedsmulighetene ønsket en økt produksjon og salg, samt gevinst ved rasjonaliseringer.

Stortinget fikk seg forelagt planene i april 1961. Styret foreslo at det skulle bevilges 70 millioner i ny aksjekapital og at det skulle gis et statsgarantert lån på 100 millioner kroner som skulle være avdragsfritt frem til 1977. Med innfrielse av dette ville Jernverket få en dyptgripende sanering av sin økonomi. Stortinget vedtok enstemmig fjerde utbyggingstrinn.

Imidlertid utviklet ikke markedet for råjern seg slik som Jernverket hadde forventet. Det europeiske kull- og stålfellesskap innførte en prohibitiv toll på 7 US-dollar per tonn for innførsel av råjern. Det viste seg også at de to nye elektriske råjernovnene ga mye større innkjøringsproblemer enn forventet. I 1965, etter et halvt år med prøvedrift, produserte den ene ovnen bare  tonn per år og den andre  tonn. I årene som fulgte hadde en stadig problemer med disse ovnene. Med den feilslåtte satsingen endret Stortingets optimisme seg til en mer skeptisk holdning.

 Utbygging av Rana Gruber og Norsk Koksverk 
Da Stortingsvedtaket om Jernverket ble gjort var ikke malmforsyningen klarlagt. Jernverket fikk malm fra Fosdalen Bergverk, men dette var ikke stort nok. I 1953 ble det bevilget 8 millioner kroner til et prøveanlegg for å utnytte malmen i Dunderdalsfeltet nord for Mo i Rana. Det var en strekning på 24 km der malmen ville bli fraktet på Nordlandsbanen fra dagbruddet til et oppredningsverk (fabrikk for mineralprosessering). Med Rana Gruber i full drift ville Jernverket få råstoffleveranser i form av slig (malmkonsentrat) herfra, i tillegg til råstoff fra Sydvaranger og Fosdalen Bergverk.

Høsten 1961 var det stortingsvalg med Høyre og Arbeiderpartiet som motpoler. Høyre med Jon Lyng beskyldte Arbeiderpartiet og regjeringen for katastrofalt dårlig planlegging av Jernverket helt fra start. Dog ble det sagt at Stortinget måtte gjøre det beste ut av situasjonen. Til tross for all denne kritikken var det et enstemmig Storting som senere samme år gikk inn for videre bevilgninger til utvidelser av Jernverket. Samme høst ble også opprettelsen av Norsk Koksverk A/S og utbygging av Rana Gruber vedtatt. Høsten 1961 endret Jernverket seg til å bli et konsern ved at andre bedrifter ble eid av det, nemlig Norsk Koksverk, Rana Gruber og Blikkvalseverket i Bergen.

I 1963 ble produksjonen ved Koksverket startet. Det lå rett ved Jernverket og koksen skulle brukes i jernproduksjonen. Tanken om et norsk koksverk var som jernsaken, en gammel ide og en ønsket å bruke kull fra Svalbard. Koksverksaken ga store politiske vansker og ble kritisert for dårlig planlegging og gjennomføring. Utover i 1960-årene fungerte samarbeidet med Jernverket likevel bra.

 Sterk konkurranse på verdens stålmarked 
mini|Stålprodukter på lager. 

I løpet av 1962 ble konkurransen det internasjonale stålmarkedet sterk med jevnt fallende stålpriser. For enkelte stålprodukter var prisfallet 40–50 %. Problemet var at verdens produksjonskapasitet hadde blitt bygget ut raskere enn forbruksøkningen. I Tyskland var stålindustrien blitt bygget opp og modernisert etter andre verdenskrig, mens i USA gikk stålverkene for halv maskin. Med to nye råjernovner besluttet i fjerde utbyggingstrinn så en for seg at kapasiteten i Jernverket ville bli for stor og at en ikke ville kunne greie å få avsetning på produktene.

Utover i 1960-årene var det stor teknologisk utvikling i stålverkene, dessuten ble automatisering og datateknologi tatt i bruk. I Storbritannia hadde en greid å fordoble råjernproduksjonen i masovner, samtidig med at kullforbruket hadde blitt redusert med 30 %. Konkurranseevnen til Jernverkets elektriske råjernovner ble dermed svekket. Andre grunner til økt konkurranse blant stålprodusentene var import av billigere stål fra nye produsentland som Japan, Kina og India. Det ble også vanligere at varer som før ble fremstilt av stål, istedet ble laget av nye materialer som plast og aluminium.

Jernverket greide å øke sin produksjon i stål- og valseverket fra  tonn per år til  tonn på begynnelsen av 1960-årene. Imidlertid var ikke den økonomiske situasjonen god. Ved at en hadde dradd med seg et underskudd fra tidligere år, var samlet underskudd ved inngangen til 1963 på 80 millioner kroner. Store investeringer og voksende avdrag på lån gjorde at likviditeten ble stadig lavere.

 Politikerne ser på problemene 
Den 29. september 1963 ble Trygve Lie industriminister og noe av det første han gjorde var å sette seg inn i Jernverkets problemer. Lie og et stort følge med embetsmenn reiste opp til Mo i Rana i oktober 1963. De hadde samtaler med styre, ledelse og fagforeninger. Fokus var på lavere produksjonskostnader og produktspesialisering. Lie ønsket at det skulle legges frem et investeringsprogram som kunne gjøre jernverkets økonomi sunn på lengre sikt.

Det ble holdt et åpent møte i kinosalen der flere ingeniører pekte på samarbeidsproblemer, spesielt at alle viktige forslag måtte sendes til hovedkontoret i Oslo. Et annet problem var salgsavdelingen som hadde liten kontakt og forståelse for hva som gikk for seg i produksjonen. Arbeiderne klaget også på at de hadde lav motivasjon for å komme med forslag til forbedringer, når behandlingstiden var så lang.

Per Bratland som var redaktør i Arbeiderbladet hadde en reportasjeserie i 1963 om statsbedriftene og samarbeidsproblemene der. Artiklene hadde som utgangspunkt å undersøke om statsbedriftene var blitt mønsterbedrifter. Han mente blant annet at riktig innstilling var at de ansatte sluttet tillitsfullt opp om selskapets strategi, noe han mente de ansatte i Jernverket ikke gjorde. Istedenfor lot de sine politiske interesser bli til «drømmer og virkelighetsfjerne krav.» Jernverksbyen hadde ikke blitt et utstillingsvindu for det moderne samfunnet. Jernverket hadde problemer og flere av visjonene som politikerne hadde hatt, var enten utsatt på ubestemt tid eller forbigått i stillhet. Bratland mente at personalproblemene i bedriften ble håndtert lite smidig fra begge parter. Bedriftsledelsen, mente han, så ut til «å mangle blikk for de særegne problemer som miljøet i Mo byr på.»

De borgerlige partiene på Stortinget brukte alle debatter om Jernverket til å kritisere statsforetaket, selv om det tidligere hadde vært generell stor oppslutning om å bygge verket. Arbeiderpartiet stod entusiastisk bak sitt prosjekt. Med Arbeiderpartiet i flertall på Stortinget var det ikke vansker med å få finansiert utbyggingene. Imidlertid begynte enkelte i Jernverkets styre å stille spørsmål ved utbyggingsvedtaket og avhengigheten av staten. Dessuten begynte departementet å tvile på om utbyggingene var godt nok økonomisk vurdert. Mistanken ble stadig større fra 1963 til 1966.

 Backe-utvalget 
mini|En av bygningene ved Jernverket.

I februar 1964 ble det nedsatt et utvalg med sakkyndige som skulle se på Jernverkets problemer. Statsekretær Reidar Melien i Industridepartementet ledet arbeidet fra politisk hold. Departementet var misfornøyd med at styret for Jernverket ikke tok det ansvaret som et styre i et aksjeselskap var pålagt. Istedenfor å igangsette en omorganisering og økonomisk gjennomgang av bedriften, kom styret med krav til departementet og forlangte at Stortinget skulle gi finansielle lettelser, innføre tollbeskyttelse, subsidiere transportutgiftene og senke kraftprisen. De ville derfor få et utvalg til å gi departementet råd om hvordan Jernverket kunne omorganiseres. Et annet ønske som trengte seg på fra mange arbeiderpartimedlemmer var håpet om at Jernverket skulle bli en mønsterbedrift.

Leder av Norcem, Per Møystad Backe, ledet utvalget som derfor ble kalt for Backe-utvalget. Utvalget bestod ellers av «topp industrifolk» fra flere forskjellige norske foretak i tillegg til en amerikaner med 50 års erfaring fra stålindustrien i USA.

Backe-utvalget pekte på en rekke forhold som måtte endres. Selskapets gjeldsbyrde var for stor og gjeldssaneringer måtte til. Utvalget mente også at Jernverket betalte for dyrt for kraften, et problem de hadde hatt helt fra oppstarten. Det fornuftige var at de fikk overta Nedre Røssåga kraftverk fra NVE. Samarbeidet med Koksverket var dessuten til hinder for god økonomisk drift av Jernverket. Koksverket burde slås sammen med Jernverket. Av Jernverkets indre problemer rettet utvalget sterkt kritikk mot ledelsen som de mente var uprofesjonelle og gammeldagse, likeså var organisering og ledelse uhensiktsmessig. Kommandolinjer og ansvar måtte bli klarere. Det ble anbefalt innføring av langtidsplanlegging og korttidsbudsjettering, samt bedre markedsanalyser. Utvalget hadde ikke tillit til at ledelsen ved Jernverket var i stand til å gjøre de nødvendige endringer og anbefalte deleierskap og samarbeid med andre selskaper. Det ble tatt kontakt med en rekke utenlandske stålverk for å få opprettet samarbeid, men en kom frem til at eneste realistiske mulighet var samarbeid med Christiania Spigerverk og Elkem. Samarbeid med Spigerverket om tekniske løsninger og markedsforhold ble påpekt som gunstig. En mente også at det var nødvendig med en omfattende gjeldssanering. 

Utvalget foreslo at Jernverket skulle reorganiseres som et nytt selskap bestående av staten, Spigerverket og Elkem. Generaldirektør Dagfin Efjestad mente derimot at et samarbeid med Elkem og Christiania Spigerverk ikke ville være mulig. Han mente at det ville være å gi vekk Jernverket for å få politisk ro. Efjestad skal ha sagt at han hadde fått «hodeverk, jernverk og koksverk […]»

 Politikernes behandling av Backe-utvalgets anbefalinger 
Høsten 1965 var det Stortingsvalg og Per Bortens regjering tok over styringen, med høyremannen Sverre Walter Rostoft som industriminister. Helt siden 1955 hadde han ansett jernsaken som en nasjonal oppgave der staten måtte ta størst ansvar. Han hadde skrevet følgende om saken i 1955: «[…] Jernverket [er] ikke utelukkende bygget for vår egen generasjon. […] Det er en industribedrift, en viktig sådan […] og dermed for landet i hundrer av år.» I andre industrisaker hadde han gått inn for privatisering, men her var han ikke overbevist. Han lot sitt departement vurdere saken, og rådet derfra var en kombinert statlig og privat drift. Regjeringen var innstilt på at Jernverket skulle fortsette som før, inntil en viss avklaring og konsolidering hadde funnet sted. I Stortingsdebatten som fulgte var Einar Gerhardsen åpen for samarbeid med andre bedrifter, også utenlandske. Rostoft sa i Stortinget at «regjeringen har funnet det riktig at fortsatt drift av Jernverket skjer i statlig regi. En tilstrekkelig bred oppslutning om et alternativt opplegg basert på samarbeid med private interesser er neppe tilstede.»

Mens Arbeiderpartiet gikk inn for å redusere statens ansvar i Jernverket og effektivisere driften i landets to stålbedrifter, var det altså en statsråd fra Høyre som gikk inn for forlengelse av statsdriften. De tidligere konstellasjonene partiene imellom ble snudd opp ned. Årsaker til at Rostoft kviet seg for å gjøre store endringer var motstanden en samarbeidsavtale skapte i stålnæringen, dessuten ville han ikke forskjellsbehandle Elkem og Christiania Spigerverk i forhold til andre private bedrifter. Rostoft mente også at en fusjon med Elkem og Christiania Spigerverk var å gi Jernverket på billigsalg.

Diskusjonen viste at synet på Jernverket hadde skiftet natur. Fra starten og inn i 1950-årene var bedriften et nasjonalt symbol på at Norge var blitt som andre avanserte industrinasjoner. På midten av 1960-årene var synet på Jernverket endret til at det var en hjørnesteinsbedrift i en industrifattig region. De distriktspolitiske motivene var de som veide tyngst ved fortsatt statlig engasjement.

 Ledelseskifte og ny ledelseskultur 
Backe-utvalget fikk fullmakter til granskning av bedriftsledelsen. En konflikt som lå i dagen var mellom hovedkontoret i Oslo og verksledelsen lokalt. Mens utvalget gjorde sine undersøkelser var det personer utenfor Jernverket som alarmerte myndighetene om konfliktene. I mars 1965 henvendte Arbeiderpartiets lokallag i Mo i Rana seg til industriminister Karl Trasti om å få et møte for å uttrykke sin bekymring. Lokalpolitikerne kjente til det dårlige arbeidsmiljøet og misstemning. Lokallaget beskrev kjernen i problemene til å være generaldirektør Dagfin Efjestads gammeldagse og egenrådige lederstil.

Samarbeidsproblemene toppet seg da det måtte utpekes en ny verksdirektør på starten av 1966, etter at den gamle hadde sluttet i protest. Efjestad håndterte dette og andre problemer dårlig, og ingeniørene ved Jernverket tok da saken i egen hånd. Ingeniørene innkalte til et møte og der de selv ansatte sjefsmetallurg Herman Ramsted i stillingen som verksdirektør. Denne hendelsen ble kalt for «påskeopprøret». Tiden etter dette ignorerte sjefene på avdelingen i Mo i Rana beskjedene fra hovedkontoret, mens andre demonstrerte sin manglende tillit ved å slutte i selskapet. For departementet var ikke det konfliktfylte miljøet ved Jernverket noen nyhet, men utviklingen ga frykt for at hele organisasjonen skulle rakne. For å dempe misstemningen oppnevnte Rostoft et nytt styre.

I september 1966 kom et nytt jernverkstyre, ved at noen gikk og tre nye medlemmer kom til. De nye var Lorentz Larssen, fagforeningsleder Tor Aspengren og Per Blidensol, der sistnevnte ble styrets formann. Blidensol hadde vært ansatt i selskapet tidligere, men hadde sluttet på grunn av konfrontasjoner med generaldirektøren. I 1966 tok styret beslutningen om å flytte hovedkontoret for Jernverket fra Oslo til Mo i Rana. Andre organisatoriske endringer var forsterkning av markeds- og salgsorganisasjonen, større vekt på forskning og utvikling, samt å utvikle en mer spesialisert og fleksibel produksjon. Industriministeren avsatte Efjestad i oktober 1966. I løpet av noen høstmåneder i 1966 ble mange av problemene i organisasjonen løst, og Jernverket ble endret både hva gjaldt ledelsesformer og forhold mellom styre og administrativ ledelse. Ledelsesprinsippene som ble innført var i henhold til Alfred Chandlers modell for industriledelse, en ledelsesstil som også andre norske bedrifter innførte. På generalforsamling i februar 1967 ble Blidensol formelt ansatt med tittelen administrerende direktør. 

Arbeiderpartiet og fagbevegelsen hadde en målsetning om at de statlige industribedriftene skulle bli mønstre for bedriftsdemokratiet i den private industrien. De første 20 årene av Jernverkets tid var de ansattes innflytelse på Jernverket begrenset. Rostoft presset på for en større innflytelse fra Landsorganisasjonen i Jernverkets styre, dermed ble fagforeningsfolk som Aspengren, Odd Højdahl, Tor Halvorsen og Jan Balstad medlemmer av styret.

I årene 1968 og 1969 greide Jernverket å gå med overskudd. Politikerne fikk økt tro på at bedriften endelig skulle kunne greie å gå godt. Imidlertid var Industridepartementet misfornøyde med at en langstidsplan ikke var utarbeidet. Spesielt var en bekymret over at balansen mellom de forskjellige avdelingene ikke var særlig god og at rasjonaliseringer lot vente på seg.

 Rasjonalisering i 1970-årene 
mini|Styremøte for Norsk Jernverk i Ind-Eks-huset i Oslo i 1971.

Styret kom i 1968 med et program for drift og investeringer for årene frem mot 1972, hvor det ble foreslått å bruke 181 millioner kroner. På programmet stod produksjonsutstyr for sveisede skipsprofiler, ny oksygenfabrikk, en ny stålovn for å erstatte to gamle og forsterkning av grovvalseverket, samt superraffinering for produksjon av rustfritt stål. Fireårsplanen gikk også inn for omfattende rasjonalisering for å oppnå balanse i regnskapene. Bemanningen skulle derfor reduseres med 16 %.

Stortinget gikk i mars 1973 inn for en avskrivning av all gjeld og tilføring av ny aksjekapital på 110 millioner kroner og avskrivning av den gamle på 100 millioner kroner. Det ble også gitt et nytt statsgarantert lån på 125 millioner kroner. Planen ble ansett som en fullføring av Jernverket.

Jernverket var ved inngangen til 1970-årene begunstiget med en forsiktig optimisme. Men fra 1975 startet en vedvarende stålkrise som forsterket seg frem mot 1980-årene. Fremtidsprognosene var ikke gode og svenske, så vel som andre europeiske stålverk gikk inn for modernisering og betydelige kutt i bemanningen. Ved Jernverket var en innstilt på en annen tilnærming. Ledelsen gikk inn for å holde produksjonen oppe og at nedbemanning skulle skje ved naturlig avgang. En slik linje ble støttet av alle politiske partier både lokalt- og på riksplan.

 Stålkrisen 
Det var optimisme og økende priser på verdens stålmarked i 1973 og 1974, men fra nyttår 1975 oppstod en endring med stadig lavere priser. Senere har hendelsen blitt kalt for stålkrisen, og har blitt forklart som en strukturell krise i sammenheng med oljekrisen og restriktiv politikk i dens kjølvann. Først trodde en at krisen var forbigående og dermed ble det investert mye i Jernverket. En greide å omstrukturere verket slik at det ble mer balansert. Spesielt satset en på den delen som lagde stålprofiler for skip. Imidlertid gikk ikke dette salget så bra heller, med en kapasitet på  tonn i året og salg lavere enn  tonn. I 1977 ble stålkrisen forverret. Det oppstod også krise i tankskipsnæringen og supertankere gikk i opplag. Salget av stål til skipsprofiler ble deretter helt død.

Andre fase av stålkrisen kom i 1982. Drastiske kapasitetsreduksjoner og nedleggelser ble gjort i europeiske stålverk. I årene 1974–1984 forsvant  arbeidsplasser i OECD-landenes stålindustri, hvorav  i Europa eller 40 % av de sysselsatte. Hele industribyer med lange tradisjoner ble endret. De forskjellige statene involverte seg med støttetiltak fordi det ikke kunne tillates at en så viktig industri i økonomien skulle bli helt ødelagt. I Frankrike ble det etterhvert til at staten tok over hele stålindustrien, mens Tyskland unngikk så drastiske tiltak.

I Norge gikk forbruket av stål ned. Det var et stort importoverskudd av stål til Norge, Christiania Spigerverk og Jernverket dekket bare 10–15 % av innenlandsk forbruk.

 Arbeidsmiljø 
mini|Røyk som forurenset miljøet ble et stadig større problem utover i 1960-årene.

Fra slutten av 1960-årene og fremover kom det store endringer i Vest-Europa når det gjaldt hvordan risiko og arbeidsmiljø ble vurdert. Fra oppstarten var en opptatt av arbeidervern, altså de fysiske sidene ved arbeidet, som å forhindre ulykker og i noen grad langsiktige helsepåvirkning. Hverken ved Jernverket eller i andre bedrifter var en særlig opptatt av psykososiale forhold før på slutten av 1960-årene. Skiftarbeid, boforhold og alkoholproblemer var således udefinerbare og abstrakte problemer som ikke ble gjort noe med, da slike utfordringer ble ansett som private.

Typiske farer ved Jernverket var fall fra store høyder, at gjenstander falt ned og forbrenninger ved at folk fikk sprutende jern over seg eller kom borti glødende stålemner. Totalt var det minst tolv dødsulykker i årene 1960–1975.

På Jernverket var døgnkontinuerlig drift en nødvendighet og dermed behov for skiftarbeid. For skiftarbeidere med familie var tilværelsen vanskeligst fordi felles fritidsaktiviteter vanskelig lot seg organisere. For skiftarbeiderne var det også vanskelig å bli uthvilt i de nye boligblokkene med dårlig lydisolasjon. Når de skulle sove på dagtid var det støy fra barn som lekte og løp opp og ned i trappeoppgangene.

I 1973 kom det en forskningsrapport som kartla helsetilstanden blant de 2644 arbeiderne ved verket som oppsummerte følgende problemer:
 6,9 % hadde mentale forstyrrelser,
 5,6 % hadde hjerte- og karsykdommer,
 7,7 % hadde sykdommer i åndedrettsorganer,
 11,4 % hadde mage- og tarmsykdommer og
 37,4 % hadde sykdommer i skjelett, bindevev og muskulatur.

Omtrent hver tredje arbeider over 50 år var «funksjonshemmet» i forhold til arbeidet. Konklusjonen i forskningsrapporten var at «[d]et er ikke svakelig arbeidskraft, men normale arbeidere og normale eldre som blir funksjonshemmet.»

Utover i 1970-årene ble arbeidsmiljø noe som ledelsen ved Jernverket måtte ta ansvar for, så vel som det skjedde ved andre norske bedrifter. Dermed ble også forhold som før var sett på som personlige problemer noe som også bedriften måtte ta ansvar for. Et eksempel var alkoholproblemer som i 1960-årene ikke var noe ledelsen tok stilling til, så lengde arbeidstakeren fungerte i arbeidet. Da det i 1970-årene ble ansatt en sosialkurator ble det opparbeidet kunnskaper og rutiner for å avhjelpe rusproblemer.

 Skjebneår 1978–1982 
mini|Stål tømmes fra en øse over i en stålblander. 

På slutten av 1970-årene hadde en greid å forbedre balansen mellom verkets avdelinger og øke kapasiteten i stålverket kraftig til nærmere  tonn. Skipsprofilverket var Jernverkets mest moderne anlegg med en kapasitet på over  tonn per år. Imidlertid var det på denne tiden en stadig økende overkapasitet i skipsbyggingsindustrien, slik at Jernverket ikke greide å få solgt mer enn  tonn per år. Stålkrisen gjorde sin innvirkning på resultatet for Jernverket fra 1975 av, men allikevel greide en å øke omsetningen frem til 1976, med et salg på 800 millioner kroner. I 1977 gikk jernverket over til produksjon for lager. Likviditeten ble da svak og overskridelsene ved utbyggingene ledet til at det ble tatt opp store lån. Gjelden øket sterkt og var ved inngangen til 1978 én milliard kroner. I realiteten var Jernverket konkurs, men nye tilskudd og lån ble gitt for å holde bedriften gående. Selskapet hadde på denne tiden  ansatte og disse fikk forkortet arbeidstid. Det ble til at staten måtte bevilge penger for å holde selskapet gående.

Industridepartementet anmodet om at rådgivningsfirmaet Industrikonsulent skulle engasjeres for å utrede mulige rasjonaliseringsmuligheter. Konsulentene kom med en rapport sommeren 1978 der rådet var omgående bemanningsreduksjon på 330 personer. Ved å investere 25–40 millioner kroner kunne ytterligere 130 personer sies opp. Industriminister Olav Haukvik fra Arbeiderpartiet besluttet at Jernverket skulle arbeide videre med konsulentselskapets råd og at det ble startet opp forhandlinger med organisasjonene med sikte på bemanningsreduksjoner.

Det vakte stor harme blant de ansatte at et konsulentselskap skulle finne vei ut av uføret. Motstanden var så stor at selskapets ledelse ikke kunne bruke rapporten i sin interne argumentasjon. Imidlertid kom leder av Landsorganisasjonen Tor Halvorsen på banen og mente at innstillingen til de ansatte allikevel var at endringer var nødvendig, men spørsmålet om riktig bemanning måtte starte på «gølvet». I 1970 var det nesten  ansatte, hvorav 800 arbeidet med vedlikehold og service. Spesielt mente en at det store antallet vedlikeholdsarbeidere var unødvendig.

Per Blidensol gikk av som administrerende direktør den 1. april 1983 etter å ha hatt stillingen siden 1966. Blidensol var på Jernverket kjent som en mild mann som skapte gode samarbeidsforhold. I forhold til staten var han kjent for å ha en hard tone. Han var av flere i Industridepartementet kjent for å ha sagt at «når staten har vært så dum å bygge et jernverk, så får den være så god å betale hva det koster […]».

 Nedskalering og til slutt avvikling i 1980-årene 
I 1979 tok forhandlingsutvalget opp spørsmålet om kraftleveransene til Jernverket istedet kunne brukes til et aluminiumsverk. Ved å avslutte den elektriske råjernsmeltingen kunne det frigjøres en årlig energimengde på  GWh. Med en investering på totalt 2,7 milliarder kroner kunne en få et aluminiumsverk av passende størrelse. Grovvalseverket ble vurdert ombygget, slik at det kunne brukes for aluminium. Det japanske selskapet Sumitomo tok kontakt for et mulig samarbeid. Sumitomo kunne tenke seg å flytte produksjonsutstyr fra et nedlagt aluminiumsverk i Japan til Mo i Rana. Imidlertid mistet Sumitomo interessen høsten 1982. Aluminiumproduksjonen i verden var da større enn etterspørselen.

 En plan for modernisering 1980–1984 
mini|Varmegropene oppbevarte stålblokkene til det ble klart i valseverket. Istedenfor denne mellomlagringen av stålemner ønsket en kontinuerlig utstøping av stålet. Istedenfor at flytende stål tappes og det lages store blokker som senere valses, gikk kontinuerlig tapping ut på at stålet ble støpt ut i lange strenger som kunne kappes til ønskede lengder. 

Jernverket la frem en plan for perioden 1980–1984 til Industridepartementet med et investeringsbehov på rundt 760 millioner kroner. Modernisering og overgang til kontinuerlig utstøping av stålemner var viktigst. Kontinuerlig utstøping av stålet var en produksjonsmetode som hadde blitt vanlig i 1970-årene ellers i verden. En modernisering av finvalseverket ble også fremlagt. Planen la ikke opp til noen bemanningsreduksjon. De ansattes organisasjoner var heller ikke innstilt på noe slikt.

Forhandlingsutvalget var i tvil om det var riktig å foreta store investeringer når utviklingen på lengre sikt ikke var kartlagt. Utvalget ga sin innstilling i mars 1980, men var ikke kommet frem til en felles innstilling. Allikevel var en enige om at visse moderniseringer måtte gjøres for å møte internasjonal konkurranse. Arne Øien representerte finansdepartementet og uttalte at det viktigste var opprettholdelse av samfunnet i Mo i Rana. Om det skulle skje ved investeringer i Jernverket eller ved annen sysselsetting mente han måtte vurderes nøye.

Industriminister Lars Skytøen la frem planen for Stortinget i april 1980 (Stortingsproposisjon nummer 88 (1980–81)). Styrets plan ble fulgt, men visse kutt ble gjort, blant annet ble det ikke satt av midler til å modernisere grovvalseverket. Et enstemmig Storting gikk inn for en bevilgning på 100 millioner kroner i juni 1980.

 Stålutvalget av 1980 
Industriminister Skytøen nedsatte i juni 1980 et frittstående utvalg til å vurdere den langsiktige utviklingen for Jernverket. Formålet var «[å] foreta en analyse av norsk stålindustris konkurransesituasjon sett i et lengre tidsperspektiv. Utvalget skal dernest vurdere mulighetene for å forbedre den norske stålindustriens konkurranseevne, og eventuelt foreslå egnede tiltak […] Hvis utvalgets forslag forutsetter offentlig medvirkning, må omfanget av den offentlige medvirkningen såvidt mulig kvantifiseres.» Utvalget ble ledet av rådmann Reidar Engell Olsen, ellers var det bare to av fem av utvalgets medlemmer som hadde erfaring fra stålindustrien. Stålutvalget fikk konsulenttjenester fra det nederlandske firmaet Estel Technical Service.

Stålutvalget ga sin innstilling i september 1981. En svakhet som ble påpekt var en eksportandel på 70 %. Dessuten hadde Jernverket en konkurranseulempe i forhold til utenlandske stålverk som i et normalår utgjorde 150–200 millioner kroner. Ut fra et rent bedriftsøkonomisk synspunkt mente stålutvalget at en nedleggelse var nødvendig. Imidlertid var de samfunnsøkonomiske konsekvensene for distriktet så store at nedleggelse ville være uaktuelt. Istedenfor var det gode grunner til å se på ny og mer lønnsom virksomhet. Interessante muligheter som ble pekt på var produksjon av aluminium, ferrolegeringer og aluminiumoksid.

Det var store problemer ved flere av statsbedriftene og regjeringen Willoch ville ha en samlet behandling av saken. Problemene gjaldt spesielt Jernverket, Sydvaranger og Koksverket. En gruppe av statssekretærer skulle behandle saken. Det regjeringen ønsket var å få statsbedriftene ut av statsbudsjettet. Samtidig var det et annet utvalg som så på de ensidige industristedenes problemer. Utvalgets tilråding var at støtte til statens bedrifter skulle vektlegge omstilling og nedtrapping av ulønnsom produksjon. Det skulle også være avtaler med de ansatte om styring av lønnsutviklingen og produktiviteten. Rapporten fra statssekretærene ble ferdig i mars 1983 (Stortingsproposisjon nummer 74 (1983–84)). I statsbudsjettet for 1983 ble det bevilget Jernverket et tilskudd på 490 millioner kroner og gitt et statsgarantert lån på 250 millioner kroner.

 En ny strukturplan 
mini|Fra Jernverket i august 1973. 

Konsulentselskapet McKinsey ble valgt til å undersøke Jernverkets problemer. Konsulentene hadde en «stålindustrimodell» som bestod av økonomiske og tekniske data for Europas viktigste stålverk. Jernverket ble sammenlignet med et gjennomsnitt av disse verkene. Ifølge denne sammenligningen hadde Jernverket meget svak konkurranseposisjon. En stor del av ulempen kom av høye arbeidskostnader. Forhandlingsutvalget hadde ment at råjernproduksjonen ikke var konkurransedyktig. Imidlertid mente konsulentene at denne produksjonen måtte det være mulig å gjøre lønnsom. McKinsey mente at omfattende forbedringer av Jernverkets produktivitet og kostnadsreduksjoner kunne få det til å bli konkurransedyktig. Det ble anbefalt en bemanningsreduksjon på 450–500 personer.

McKinsey la frem sin sluttrapport i desember 1983 og Jernverkets styre la frem sin strukturplan basert på denne for årene 1984–1986 i januar 1984. En så for seg to realistiske planer for fortsatt drift, enten et ministålverk basert på skrap eller fortsatt produksjon av stål fra råjern. I det siste alternativet skulle effektivisering skje ved forbedring av produksjonen og annen sammensetning av produkter. Alternativet med et ministålverk ville føre til oppsigelse av 2800 personer, derfor gikk styret inn for effektivisering. Effektiviseringsplanen gikk ut på at det blant annet skulle investeres 800 millioner kroner, det skulle foretas en rask nedbemanning på 600 mann og en gjeldssanering på 1,1 milliard kroner. Forhandlingsutvalget mottok strukturplanen og mente at malmbasert stålproduksjon var risikofylt. Denne produksjonen mente utvalget burde avvikles innen kort tid, men om staten ut fra en totalvurdering av samfunnskonsekvensene mente at det ikke var mulig, burde det gis en prøveperiode på to år.

Status ved inngangen til 1984 var at Jernverket hadde over  ansatte. Det hadde en eksportandel på 75 %, driftsunderskuddet de tre siste årene hadde variert mellom 320–380 millioner kroner og samlet gjeld var på 2,2 milliarder kroner. Industridepartementet ga sin tilslutning til styrets foreslåtte effektiviseringsplan. Planen gikk blant annet ut på at Jernverket innen 1987 skulle gå med overskudd.

Det første året med den nye planen gikk godt, med en økning av omsetningen på 13 % på grunn av større produksjon og høyere stålpriser. Dog øket kraftprisene med 25 %. Statlige tilskudd for årene 1984–1986 var på til sammen 1,1 milliarder kroner og 200 millioner kroner i gjeld ble ettergitt.

 Forholdet til Christiania Spigerverk 
Christiania Spigerverk leverte stål til det norske markedet og gikk med overskudd. Den store forskjellen mellom landets to store stålverk var råvaresituasjonen. Jernverket hadde hele tiden vansker med kostbar råjernsproduksjon, mens Spigerverket baserte seg på skrap, noe som det fikk tak i billig takket være eksportforbud av stålskrap. Spigerverket hadde også gunstig plassering ved at det lå rett ved markedet.

Forholdet mellom Jernverket og Spigerverket ble vanskelig fra 1978 fremover da de konkurrerte om det norske markedet. Jernverket ønsket å få tilgang til mer stålskrap og større salg av stål på hjemmemarkedet. Spesielt ble forholdet dårlig da Jernverket startet planleggingen av en fabrikk for armeringsnett i Sør-Norge. Med denne ville en komme i direkte konkurranse med Spigerverket i tillegg til at kapasiteten innenfor finvalseverkene ville være langt større enn hjemmemarkedets behov.

Sommeren 1984 var det diskusjoner i Industridepartementet med Jernverket, Elkem og Spigerverket. Industriminister Jan P. Syse hadde føringer fra Stortinget om bedre samarbeid innenfor norsk stålindustri. Elkem mente at det burde dannes et nytt selskap bestående av Jernverket, Spigerverket og Elkem selv. For øvrig var Spigerverket på denne tiden en del av Elkem-konsernet.

Avtalen som industriministeren fikk forhandlet frem gikk ut på at Jernverket fikk hele eierskapet til Spigerverket. Det ble betalt 150 millioner kroner for overtagelse av aksjene i juni 1985. Alle ansatte ved Spigerverket skulle få stillinger i det nye selskapet. I mars 1985 debatterte Stortinget aksjonæravtalen. Reidar Due som var leder av energi- og industrikomiteen var optimistisk for «det historiske ved samarbeidsavtalen mellom det statlige vernverk og det private Elkem.» Syse var delvis optimistisk, men ga uttrykk for håp om at et lønnsomt jernverk var mulig på sikt.

 Alternativer for nedskalering 
I 1984 fikk Jernverket nytt styre. Formann ble høyrepolitikeren Per Ditlev-Simonsen og formann for bedriftsforsamlingen var fagforeningsmannen Lars Skytøen. Forholdene ved Jernverket var nokså gode for å kunne møte problemene som et stadig vanskeligere stålmarked ga. Etter juni 1986 oppstod en betydelig forverring i stålmarkedet med en nedgang i EF-landenes produksjon på 7 % og prisfall på 10–25 %. I tillegg ble dollarkursen svekket slik at Jernverkets eksportinntekter falt. Styret for Jernverket skjønte at forholdene bar galt avsted og at strategien i handlingsplanen ikke kunne oppfylles. Stortinget vedtok i desember at planen skulle termineres.

Spørsmålet etter 1986 var som tidligere om råjernproduksjonen skulle avsluttes og verket fortsette driften kun med stål basert på skrap. Men om det ble slutt på stålproduksjon basert på malm, ville det ha store konsekvenser for de ansatte, Rana Gruber og Norsk Koksverk. Flere alternativer ble sett på og innleide konsulentselskaper regnet på lønnsomheten. Elkem og Sintef hadde over noen år utviklet en ny metode for stålproduksjon, denne var nå aktuell å vurdere. Med en antatt investering på en halv milliard kroner og en utviklingstid på 3–5 år skulle til for å bygge om råjernverket. Den nye metoden ville spare 600 GWh årlig av kraftforbruket.

Næringsdepartementets signaler i 1980-årene var mye tydeligere enn i 1970-årene. Nå var det klart at myndighetene forventet omstrukturering og at bedriften måtte bli lønnsom. En var også overbevist om at Jernverket hadde for stor arbeidsstokk. Skulle det bli tale om økonomisk hjelp måtte det komme organisatoriske endringer. Fra 1982 til 1987 ble det gjennomført en bemanningsreduksjon på 1200 personer.

Ledelsen ved Jernverket ønsket i det lengste en integrert virksomhet. Myndighetene ønsket at milliardsluket som bedriften representerte måtte stoppes. Imidlertid var det også på det rene at staten ikke bare kunne ta bedriftsøkonomiske hensyn, all den tid mange mennesker i hele regionen var avhengig av Jernverkets drift.

Høsten 1987 hadde styret syv alternativer for videre drift av Jernverket. Det første alternativet var at all virksomhet i Mo i Rana og i Nydalen i Oslo fortsatte. Alternativ seks og syv bestod av ministålverk i enten Mo i Rana eller i Nydalen. Konsulentenes regnestykker viste at det første alternativet ville gi et underskudd i 1992 på 242 millioner kroner og et behov for bevilgninger i 1988–1992 på rundt 1,7 milliarder kroner. Beste bedriftsøkonomiske løsning var et ministålverk i Nydalen. Der ville en kunne få et kapitalbehov 760 millioner kroner og et årlig overskudd på 50 millioner kroner.

 Avvikling av Jernverket i 1988 
Styret gikk inn i november 1987 for en løsning der driften i Jernverket ble nedskalert til et ministålverk. Valseverket var nylig modernisert og ville være kjernen i den nye virksomheten. Som et kompromiss for å unngå masseoppsigelser ble det foreslått at virksomheten med skipsprofiler skulle fortsette. Dette alternativet ble kalt 4B og innebar at 910 personer ville være i arbeid. Jernverket ville etter denne planen bli et av få verk i Europa som produserte skipsprofiler.

Industriminister Finn Kristensen la i mai 1988 frem tilrådingen til Stortinget (Stortingsproposisjon nummer 113 (1987—88)) om at en skulle gå inn for alternativ 4B. Med forslaget ble Mo i Rana prioritert foran Nydalen, noe som ble gjort av sysselsettingshensyn. Rana Gruber skulle fortsette, men nedskaleres og kun produsere for eksport. Et nytt konsern med navn Norsk Jernholding AS skulle etableres. Jernverkets viktigste aktiva var eiendommer, personell og kraftkontrakten. For å finne løsninger for sysselsettingen i Mo i Rana gikk regjeringen inn for at den kraftmengden som ikke lengre skulle brukes i Jernverket skulle brukes til nye industrivirksomheter på stedet. Elkem hadde store eierinteresser i Norsk Jernholding og fikk dermed stort ansvar for å bestemme hvordan kraften skulle anvendes.

Stortingsmøtet den 9. juni 1988 satte sluttstrek for Jernverket, etter at det hadde vært debattert nesten hvert år siden 1946. Norsk Koksverk ble i samme møte avviklet. Høyre fremmet forslag om at Christiania Spigerverk skulle fortsette produksjonen som et eget selskap, men forslaget ble nedstemt. Hanna Kvanmo fra Sosialistisk venstreparti foreslo i debatten at «den malmbaserte produksjonen fortsetter mens ny smelteteknologi utvikles […]», et forslag som ble forkastet med 114 mot 15 stemmer. Ved avviklingen av Jernverket ble det gitt en bevilgning på over 700 millioner kroner for omstrukturering. De ansatte ved Spigerverket gikk til søksmål for å få stoppet avviklingen av deres virksomhet, men søksmålet førte ikke frem.

For å gjennomføre statsindustrien i Mo i Rana ble flere tiltak iverksatt og disse gikk under navnet «Omstillingen i Rana». Tiltakene ble gjennomført fra 1988 til 1992 og var et samarbeid mellom flere departementer, offentlige etater og Rana kommune. Meyer, Frank:  (2024) 

 Jernverkets endelikt – betraktninger i ettertid 
Jernverket var frem til slutten av 1980-årene det største industriprosjektet i Norge. Til da hadde Mongstad-prosjektet kostet enda flere milliarder kroner, men Jernverket sysselsatte flere mennesker, hadde stor industriell betydning og var viktig distriktspolitisk. Det var en nasjonal ambisjon å få bygget et stålverk grunnlagt på norsk teknologi, vannkraft og malm. I mange år var Jernverket landets mest omstridte politiske sak.

Det er blitt påpekt at jernverksaken ble preget av kortsiktige politiske løsninger og uklare mål. Målene og meningene om Jernverket var mange og uklare. Da Per Bortens regjering tok over styringen i 1965 ble det ikke foretatt endringer av rammebetingelsene. Styret ønsket seg tollbeskyttelse, lav kraftpris og gjeldssanering, men ikke noe av dette ble innfridd.

I tillegg til de store økonomiske problemene, ga virksomheten også forurensning og helseskader. På slutten av 1960-årene ble også Jernverket påstått å «produsere handikappede.»

 Strategier som feilet 
mini|Smeltet stål tømmes over i støpeformer, bilde fra 1970. 

Sosialøkonom Odd Gøthe var i mange år ekspedisjonssjef i Industridepartementet og utga i 1994 en bok om Jernverket. Han har analysert noen av problemene slik:

 Et platevalseverk burde vært installert allerede i første fase. Da kunne Jernverket ha produsert stålplater for skipsbygging, noe som ble en stadig større industri i etterkrigstiden. Det kunne ha gitt Jernverket et betydelig og voksende hjemmemarked helt fra begynnelsen av. En ga ikke opp tanken om å produsere skipsplater, men etterhvert som årene gikk økte kostnadene og størrelsene for et moderne valseverk så mye at tiden løp ut for slik produksjon i Norge. På den annen side var det vanskelig å forutse i 1940-årene at norsk skipsbyggingsindustri skulle ekspandere sterkt fra 1950-årene og ut 1960-årene.
 En kunne ha ventet at stålindustrien selv hadde forsøkt å ta styring for politikken rundt Jernverket. Noe av forklaringen var kapitalfattigdommen i landet etter andre verdenskrig. Med staten som eneste eier kom forholdene rundt verket inn i politikken og ble omstridt. En heldigere utvikling kunne ha vært mulig om Christiania Spigerverk fikk en del av eierskapet i Jernverket fra starten. Spikerverket var Norges eneste fagmiljø på stål og burde derfor hatt representanter i Jernverkets styre. Helt fra oppstarten av Jernverket var det faglige og økonomiske motsetninger mellom de to bedriftene. Det ville vært mye bedre om det lille fagmiljøet som fantes i landet fikk være med på å bygge opp et nytt jernverk.
 I løpet av årene etter andre verdenskrig ble masovnene stadig større og mer effektive. Én moderne masovn kunne alene produsere to til tre ganger mer råjern enn de seks råjernovnene ved Jernverket til sammen. Dessuten gikk kullprisene nedover i etterkrigstiden. Det ble etterhvert mer av en ulempe enn en fordel med de elektriske masovnene.
 Ved inngangen til 1960-årene kunne en ha utviklet produksjonen ved Jernverket i retning av kvalitet og ikke i volum. Jernverket kunne hatt gode forutsetninger for fremstilling av stål av høy kvalitet på grunn av ren malm og elektrisk råjernovner som var lette å kontrollere. Nisjeprodukter ville kunne gitt større inntjening enn vanlig handelsstål. Backe-utvalget pekte her på at de store prosjektene med å bygge ut fabrikken forhindret organisasjonen fra å drive med forskning og utvikling, noe som kunne gitt spesialiserte produkter og sikret fremtiden.
 Lønnskostnadene ble etterhvert meget store. Den internasjonale konkurransen ble vanskelig når andre stålverk kuttet kraftig ned på antall ansatte. Istedenfor en slik strategi håpet jernverket på at store investeringer, større volumer og bedre skalautnyttelse ville gi konkurransefordeler.
 Backe-utvalget foreslo i 1965 en delvis privatisering, altså at Elkem og Christiania Spigerverk kom med som eiere og fagekspertise samlet over mange år. Den politiske striden rundt verket ville dermed stoppet. Industriminister Rostoft valgte bort denne muligheten, selv om han kjente til at Elkem var villig til å forhandle om saken. Den omstridte detaljen rundt dette var at Nedre Røssåga kraftverk ville blitt overdratt til det nye selskapet. Da industriminister Jan P. Syse i 1985 fikk forhandlet frem en aksjonæravtale mellom Jernverket og Elkem, med 20 % eierskap fra sistnevnte, var det en delvis privatisering. Stortinget håpte på at det ville gi en fornyelse, men avtalen var ikke forpliktende nok for Elkem, dessuten var utviklingen i stålmarkedet på midten av 1980-årene dårlig.

 Jernverkets betydning for Mo i Rana 
mini|Moderne rekkehus i Mo i Rana.

Det hadde tatt åtte og ett halvt år å bygge Jernverket og det hadde gått med 1,4 millioner dagsverk. I Jernverkets første 10 driftsår hadde det en omsetning på 1,7 milliarder kroner og bidro da med 1,1 milliard kr i eksportinntekter. Gjennom alle driftsårene hadde det forbruk 9 TWh og smeltet fire millioner tonn malm om til stål. Det hadde blitt utbetalt 450 millioner kroner i lønn og 65–70 % av anleggsutgiftene hadde gått til kjøp av varer og tjenester innenlands. I 1988 var det 1600 arbeidere som var ufaglærte av totalt 2780 ansatte. For øvrig var 460 fagarbeidere, 160 ingeniører og 560 funksjonærer. For utviklingen av et metallurgisk fagmiljø betydde Jernverket mye, da en stor del av nyutdannede metallurger startet sin yrkeskarriere ved bedriften.

 Utvikling av Mo i Rana 
Før andre verdenskrig var Mo i Rana et handelssted med fiske og jordbruk som hovednæringer og et folketallet på 6700. Ved starten av anleggsarbeidet var folketallet kommet opp i  og økte raskt. Størst var folketallet i 1974 med , og gikk nedover etterhvert som Jernverket reduserte arbeidsstokken. Mo i Rana ble med Jernverket, Norsk Koksverk og Rana Gruber et av landets største industrisamfunn, med en topp på  personer sysselsatt i industri. Jernverket og Mo i Rana fikk et sammensatt miljø med folk fra regionen og ellers fra alle kanter av landet. Arbeidslivet i kommunen ble svært mannsdominert, der bare 480 av  sysselsatt i industrien var kvinner.

Frem til 1959 ble det bygget  leiligheter, i tillegg til at det ble anlagt veier, skoler, kino og varehus, altså alt det som utgjør en by. Samfunnet ble på noen få år omformet fra å være en nordlandsk innlandsbygd med handelsmannen Meyer som dominerte, til å bli en industriby med et «enormt» industrianlegg. Klasseskillet fra den gamle tiden ble imidlertid ikke fjernet, istedet oppstod nye klasseskiller. De såkalte stjerneblokkene og boligblokkene i kvartal 48 var forbeholdt arbeiderne, mens funksjonærvillaene på St. Hanshaugen var forbeholdt dem med de høyeste inntektene. I 1950-årene håpte en på at Mo i Rana skulle bli en «mønsterby», men slik ble utviklingen aldri.

Fra midten av 1950-årene og utover ble velstandsøkningen i Mo i Rana mer og mer synlig. Datidens mest synlige uttrykk for velstand var at antallet hytte- og bileiere økte. Noe folk etterhvert så med skepsis på var forurensningen og røyken fra Jernverket. Spesielt da de nye LD-konverterne ble satt i drift i 1961 veltet en rød røyk opp fra pipene hvert kvarter. I andre land i Vest-Europa ble det satt inn renseanlegg, men det skjedde ikke ved Jernverket. Det svevde derfor en «jernverkssky» over byen og rødt støv drysset ned over byen. Første reaksjon var at folk ønsket seg boligtomter lengst mulig unna Jernverket, senere organiserte en del innbyggere seg i en aksjon mot forurensningen.

I 1962 begynte myndighetene å interessere seg for forurensningsproblemene ved verket, da ble Røykskaderådet dannet. Rådet tok seg av konsesjonssøknader fra industribedrifter knyttet til luftforurensing. Etter som miljøbevissheten økte utover i 1970-årene ble nye tiltak mot rødrøyken innført.

 Håpet om en mønsterby 
Et forhold som planleggerne var opptatt av var de sosiale forholdene. En refererte til hvordan utbygging av de store jernverkene i England hadde tatt lite hensyn til hvordan det skulle bli for menneskene der. Derfor ville en sørge for god planlegging i Mo i Rana med «vakre og lyse boligstrøk med hager og plantninger, pene og praktiske forretningsgater, romlige parker og lekeplasser, gode forbindelser og transportmidler til terrenget ved sjøen og på fjellet.»

I Arbeiderpartiets visjoner og idégrunnlag var det et sosialt aspekt med staten som eier av et stort industriforetak. Arbeiderbevegelsen hadde store forhåpninger om at Jernverket skulle bli en mønsterbedrift og at Mo i Rana skulle bli en sosial mønsterby uten markante klasseskiller. Da Jernverket ble besluttet lagt til Mo i Rana så lokale arbeiderpartifolk frem til etablering av verdens første industriby uten forskjell på arbeidere og ingeniører.

Noen mønsterbedrift i en mønsterby ble Jernverket aldri. Det ble reist store blokker i Mo i Rana for arbeidere, mens funksjonærer og ingeniører bodde typisk i rekkehus. Direktørene bodde i Jernverkets eneboliger. Historikeren Tore Linné Eriksen har i boken Rapport fra Rana pekt på at boligplanleggingen i 1950-årenes Mo i Rana gikk ut på å bygge for ulikhet mellom Jernverkets ansatte. Denne planleggingen gikk både Arbeiderpartiregjeringen, lokale arbeiderpartipolitikere og bedriften selv inn for.

 Videreført i Mo Industripark 
Mo Industripark AS overtok det meste av bygningsmassen etter omstillingen i perioden 1989–1992. I nyere tid har industriparken i alt rundt 110 bedrifter og  ansatte (per januar 2011).
Her driver Celsa Armeringsstål AS videre stålverk og valseverk for gjenvinning (smelting av skrapjern). Celsa Armeringsstål AS har videreført produksjonen av armeringsstål etter at de kjøpte verket fra Fundia. Celsa er Nordens største gjenvinningsbedrift. 

Elkem Rana overtok halvparten av råjernverket og produserte i en periode ferrokrom. Denne virksomheten ble senere solgt til det brasilianske gruvekonsernet Vale som produserer silikomangan og ferromangan.

Molab AS er en videreføring av Jernverkets laboratorium, og de driver industrilaboratorium for miljø-, prosess- og materialteknologi, der SINTEF er majoritetseier.

Ruukki Profiler AS videreførte driften i profilvalseverket, der de produserte skipsprofiler og flenser til vindmøller. Etter finanskrisen i 2008 opplevde Ruukki Profiler AS at bunnen falt ut av markedet. Bedriften ble «midlertidig nedlagt» i 2010, med produksjonsstopp i mai. 2012 overtok Celsa Armeringsstål Ruukki sine lokaler, og tar i bruk disse etter at alt er «nullstilt».
Fesil Rana Metall AS fremstiller ferrosilisium.

Flere offentlige etater med mange arbeidsplasser ble etablert til erstatning for tap av arbeidsplassene ved Norsk Jernverk og Norsk Koksverk. Blant annet ble Nasjonalbiblioteket avdeling Rana, Statens innkrevingssentral og Arbeidsmarkedsetatens Grønne linjer etablert. I 2022 var det over 100 bedrifter i Mo Industripark og disse hadde over 2500 ansatte. Flere nye kvinnearbeidsplasser ble etablert.

 Referanser 

 Litteratur 








 Eksterne lenker 

 Nettsted for Mo Industripark AS
 Nettsted for Helgeland Museum, avd. Rana

Kategori:Jernindustriselskaper
Kategori:Jernverk i Norge
Kategori:Norske smelteverk
Kategori:Næringsliv i Rana
Kategori:Tidligere norske industriselskaper
Kategori:Selskaper etablert i 1946
Kategori:Selskaper opphørt i 1988
Kategori:1946 i Norge
Kategori:1988 i Norge