Bøddel

miniatyr|Tegning av skarpretter i arbeid (1617).
miniatyr|Utdrag av norsk skyssregulativ 24. sept. 1851. Skarpretteren var i laveste gruppe på «rangstigen» (Nr.16 = 32 skilling pr. mil, landskyss).

Bøddel er en person som fullbyrder dødsdommer. Man kan være bøddel i en selvstendig stilling, eller man kan opptre som bøddel som følge av at man er i en annen stilling, for eksempel fengselsbetjent eller soldat.

Skarpretter (fra lavtysk, opprinnelig kun ved halshugginghttp://www.dokpro.uio.no/perl/ordboksoek/ordbok.cgi?OPP=skarpretter&bokmaal=S%F8k+i+Bokm%E5lsordboka&ordbok=bokmaal&alfabet=n&renset=j Bokmålsordbokas oppslagsord) er en bøddel som bruker øks eller sverd som arbeidsredskap. Skarpretter var den offisielle norske betegnelsen for den person for foretok henrettelser (eksekusjoner) av personer som var dømt etter straffeloven. Yrket ble ellers i Norge omtalt som «mestermann», eller i eldre tider med den latinske tittelen «carnifex» («kjøtt-maker»).

 Historisk 
Opprinnelig var bøddelen (av tysk büttel) skarpretterens assistent. Mens skarpretteren henrettet personer med skarpe våpen (sverd eller øks), brukte bøddelen andre metoder (henging, bålbrenning). Han var også den som foretok tortur som avstraffelse for en forbrytelse.

Etterhvert ble imidlertid bøddel og skarpretter to synonyme begreper.

Yrket bøddel var et yrke som gikk i arv fra generasjon til generasjon. Hvis ens far var bøddel, var en selv bøddel også. Bødler ble sett på som urene, og man kunne ikke røre ved ting en bøddel hadde rørt, og for all del ikke en bøddel selv. Akkurat som kongeslektene giftet de seg bare med mennesker fra andre bøddelslekter.

 Norsk historie 
I norsk historisk lovverk forekommer ikke betegnelsen bøddel. Den offisielle betegnelsen for den person som foretok avretting av personer i Norge var skarpretter. I Nord-Norge holdt tittelen «mestermand» seg og opptrer blant annet i folketellingen av 1801. Den latinske tittelen carnifex ble brukt blant annet om Bodø-bøddelen «Christophor Carnifex» ved folketellingen av 1701. 

Fra gammelt av hadde de fleste større byer og landdistrikter egne skarprettere. Etter hvert som dødsstraffen ble sjeldnere og mindre hyppig iverksatt i Norge fra 1750 av, ble antallet skarprettere gradvis redusert. Samtidig steg også skarpretterens lønn og anseelse. Opprinnelig ble lønnen utredet av de større byene, men i tillegg måtte hvert hus på landet svare «mestermandstold». Denne måtte imidlertid skarpretteren innkreve selv, og han hadde få maktmidler hvis det ikke ble betalt. 

Opprinnelig var en rekke av våre skarprettere benådede straffanger, eller i noen tilfeller (blant annet skarpretter Paulsen i Stavanger på 1600-tallet) dødsdømte forbrytere som ble benådet. Utover 1700-tallet begynte de egentlige skarpretterslektene å etablere seg i de største byene, slik som familien Lædel i Christiania. I Bergen og Trondhjem hadde skarpretterne også kirurgi som bierverv, til dels med protester fra de vanlige kirurger i de nevnte byene. I Christiansand unngikk skarpretter Froholdt problemet ved å praktisere som dyrlege. De nordnorske bødlene var ofte bønder eller likefrem husmenn, og betydelig underbetalt sammenlignet med sine kolleger lengre sør.

Det var i 1801 én skarpretter for hvert av stiftene Akershus, Christiansand, Bergenhus og Trondhjem, samt én for Helgeland, én for Lofoten og Vesterålen (betjente også Senja og Tromsø) og én i Finnmark, i alt syv. Skarpretteren i Christiania var også militær skarpretter for hæren. Marinen hadde ikke egen skarpretter. Den norske skarpretteren hadde fra begynnelsen av oppgaven å henrette folk med sverd (frem til 1780) eller øks, brenne dem levende (frem til 1757), brenne halshuggede lik (frem til 1833), henge dem (frem til 1789), og teoretisk måtte han også kunne drukne folk. Han skulle også brenne bøker og skrifter hvis nødvendig, brennemerke tyver i pannen eller på ryggen, hugge av hender eller fingre på falsknere og menedere og stå for tortur av grove mordere og majestetsforbrytere. Innenfor militær strafferett måtte han i tillegg kunne radbrekke. 

Skarpretterembetet ble i 1806 i Lofoten og Vesterålen inndratt etter Jens Fredriksens død, og skarpretteren for Helgeland og Salten fikk hele området opp til Finnmark.

Da skarpretteren i Christiansand, Nils Froholdt, døde i 1824, ble embetet stående ledig.

Da skarpretter Sivert Nielsen i Finnmark døde i 1832, ble heller ikke hans stilling besatt.

Den 19. desember 1837 ble det så gjort en revisjon av skarprettervesenet slik at Christiansands stift ble delt mellom Akershus-skarpretteren (som fikk Telemark og agderfylkene) og Bergenhus-skarpretteren (som fikk Rogaland). Skarpretteren i Trondheim skulle overta hele Nord-Norge så snart skarpretteren i Helgeland døde.

I 1845 døde skarpretteren i Helgeland, Carl Frederik Wenberg, og hans embete ble inndratt til fordel for den trondhjemske skarpretter.

Guttorm Lædel i Christiania døde i 1846; den bergenske skarpretter overtok hans område.

miniatyr|Skarpretterøks fra 1742. Øksa ble laget til Johann Caspar Öhlstein, en som var skarpretter i Trondheim i perioden 1744–1768. Norsk rettsmuseum.

Den 2. juli 1849, da den trondheimske skarpretter Lars Hyll hadde sagt opp sin stilling, ble det bestemt at det kun skulle være én skarpretter i hele landet. Vervet gikk til den bergenske skarpretter Samson Isberg.

Fra 1868 av var det Theodor Larsen som var rikets skarpretter; han foresto de siste fire henrettelsene som ble utført med øks i Norge. Da dødsstraffen ble gjeninnført i 1945 ble tittelen skarpretter ikke tatt opp igjen.

 Skarprettertakster 
På 1700-tallet opererte skarpretteren med følgende takster for sitt arbeid:Det er billigere å miste hodet med øks… , besøkt 17. januar 2010

miniatyr|Skarprettersverd fra 1618, Norsk rettsmuseum.

 For å slå i stykker armer/ben, 14 riksdaler
 For et hode avhugd med sverd, 10 riksdaler
 For å brenne en kropp, 10 riksdaler
 For et hode avhugd med øks, 8 riksdaler
 For pisking (kakstryking), 5 riksdaler
 For å hugge av hånd eller fingre, 4 riksdaler
 For et brennmerke, 4 riksdaler
 For å grave ned en kropp, 3 riksdaler
 For hvert knip med glødende tenger, 2 riksdaler

 Litteratur 
Den norske legen og forfatteren Torgrim Sørnes har utgitt en bokserie om de som ble henrettet i Norge i fra 1600-tallet og frem til dødsstraffen ble avskaffet. I bøkene beskrives også skarpretterne. Nedenfor gjengis noen av boktitlene:

 Liv for liv - de henrettede i Norge 1744-1748
 Død og pine - de henrettede i Norge 1749-1752
 Et villnis av redsler - de henrettede i Norge 1752-1758
 Mørkets gjerninger - de henrettede i Norge 1772-1782
 Uten nåde - de henrettede i Norge 1783-1814 
 Ondskap - om 39 kriminalsaker fra 1800-tallet som endte med dødsdom og eksekusjon

Bøkene er utgitt som lydbøker - og som podcaster.

 Noen utenlandske bødler 
Den britiske bøddelen Albert Pierrepoint (virket i perioden 1932-1956) har skrevet selvbiografi. Det er laget en film som er basert på boken. 

Den tyske bøddelen Johann Reichhard (virket i perioden 1924 til 1947) fullbyrdet mer enn 3000 dødsstraffer.  

Russiske Vasilij Blokhin (virket i perioden 1927-1953) er oppført i Guinness rekordbok som historiens mest effektive bøddel. 

 Referanser 

 Eksterne lenker 


Kategori:Militære beskjeftigelser
Kategori:Historiske beskjeftigelser