Borgerkrigen på Sri Lanka

Den etniske konflikten på Sri Lanka er en strid mellom den singalesiske majoriteten (ca. 74 % av befolkningen) og den tamilske minoriteten (ca. 18 % av befolkningen) på Sri Lanka. Regjeringen som representerte den singalesiske majoriteten vant en militær seier i konflikten 18. mai 2009. The Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE) kjempet for et hjemland for den tamilske minoriteten i nord- og østdelene av Sri Lanka i en konvensjonell krig. Etter frigjøringen fra kolonimakten Storbritannia i 1948, ble forholdet mellom de to største befolkningsgruppene stadig mer anstrengt. Siden «Black July» i 1983 har det vært væpnede stridigheter, for det meste mellom regjeringsstyrkene og separatistbevegelsen LTTE, ofte kalt tamiltigrene.

Såvel LTTE som regjeringshæren har blitt beskyldt for brudd på menneskerettighetene samt anvendelse av barnesoldater. Ifølge FN døde mellom  og  mennesker.

Som en av verdens dødeligste væpnede konflikter, har den forårsaket betydelige skader på befolkning, miljø og landets økonomi. Hundretusener har flyktet, spesielt tamiler til Europa og Canada, men også til India. LTTE har gjennomført terrorangrep på militære, politiske og sivile mål som den meste fiendtlige innstilte parten i krigen, og ble erklært som terroristorganisasjon og deretter forbudt i tretti land, som USA, Japan, Brasil, Australia, Canada og landene i EU. I februar 2002 ble det ved hjelp av megling fra Norge undertegnet en våpenhvileavtale som ble overvåket av Sri Lanka Monitoring Mission (SLMM), en nordisk sivil observatørstyrke. Dette var oppfattet som en mulighet for varig fred etter lang tids blodige stridighetene.

Etter sammenbrudd av fredsforhandlinger i 2003 blusset imidlertid konflikten opp igjen. I januar 2008 sa regjeringen opp fredsavtalen, men partene hadde da i praksis vært i krig med hverandre det seneste halvannet året. I løpet av denne perioden, ble hundrevis av militære og sivile på begge sider drept. Ifølge SLMM brøt begge parter våpenhvilen; LTTE gjennomførte flere selvmordsangrep og utløste claymoreminer, mens regjeringsstøttede dødsskvadroner likviderte mennesker mistenkt for samarbeid med tamiltigrene. 

Etter at den voldelige situasjonen eskalerte fra slutten av 2005, brøt det på nytt ut åpen krig i juni–juli 2006 da LTTE stengte slusene i Mavil Avu i øst. Regjeringen lanserte en rekke militære offensiver som i løpet av 2007 drev ut tamiltigrene fra det østlige Sri Lanka, og deretter i 2008 den nordvestlige delen av øya langs vestkysten. I november 2008 hadde regjeringsstyrkene klart å ta seg fram til de tamilske opprørernes «hovedstad» Kilinochchi. Etter meget blodige sammenstøt fra november 2008 til januar 2009 klarte soldatene i regjeringshæren å ta kontroll over Kilinochchi, Paranthan og Elefantpasset. 

Tamiltigrene led alvorlige militære nederlag i Mullaittivu-distriktet nordøst i landet. I kjølvannet av dette inntok regjeringssoldatene de sikre sonene for internflyktningene, og opptil 115 000 internt fordrevne flyktninger kom seg ut 3. mai 2009. Samtidig ble tamiltigrene jaget inn på en halvøy mellom Nanthikandal-lagunen i vest og Det indiske hav i øst, med byen Mullaittivu under regjeringens kontroll i sør. 17. mai hadde regjeringsstyrkenes sluttoffensiv presset inn tamiltigrene i en enklave på 0,24 km² territorium, og etter all sannsynlighet ble majoriteten av de gjenværende 50 000 internflyktninger i den tredje og siste sikkerhetssonen evakuert fra kampsonen.

Tamiltigrene sa allerede lørdag 16. mai at de ville legge ned våpnene, men nektet å overgi seg til regjeringsstyrkene som inntok enklaven vest for Vellamullivaikka, og kom inn i en voldsom kamp, som sluttet morgenen 18. mai. LTTEs politiske og militære ledelse skal ha blitt utslettet, og ubekreftede opplysninger påstår at LTTEs leder Velupillai Prabhakaran ble drept under sluttstridighetene. Krigen er formelt betraktet som avsluttet, men konflikten som er grunnlaget for krigen er fremdeles ikke løst.

 Etnisk konflikt i kolonitiden 
Selv om det i førkolonial tid (før 1500) var stadige konflikter mellom grupper i India og Sri Lanka, så var det også samarbeid og samgifte. Det var lokale kongedømmer i Kotte, Kandy og Jaffna, de to første var buddhistiske mens kongen i Jaffna var tamil og hindu.

Storbritannia som hadde kommet til å kontrollere hele øya i 1815, innsatte en lovgivende forsamling i 1833 som brøt med tidligere avtaler med de lokale makthaverne, med tre europeere og ett for singaleserne, tamilene i Sri Lanka og burgers. Dette rådets rolle var å spille en rådgivende funksjon for guvernøren som kom til å herske over den britiske kolonien Ceylon, med dette startet et spørsmål om representasjon ved maktfordeling i kolonien og skulle bidro sterkt til den voksende tvisten mellom elitene av singalesere og tamiler utover koloniperioden. I utgangspunktet var det lite spenning mellom de to største etniske gruppene, men de britiske kolonimyndighetene skulle etter hvert prioritere den ene, tamilene, som fikk stigende politisk bevissthet gjennom de protestantiske misjonærene som fra 1814 hadde arbeidet med å omvende tamiler og deretter provosert fram et fellesskap blant hinduistiske tamiler som kom til å oppfatte seg som en kulturell, religiøs og språklige enhet allerede på midten av 1800-tallet. De kristne misjonsskolene som hadde blitt etablert på Jaffna-halvøya, gav høyere utdannelse blant annet i engelsk språk til tamilene som fikk et vesentlig overtak på den singalesiske majoriteten. Den politiske representasjonen ble derfor raskt dominert av tamilene mens singaleserne som hadde gjort aktiv motstand mot de britiske erobringsforsøkene fram til 1818, fikk bare en minimal innflytelse, først gjennom rådforsamlingen fra 1833.

Under britisk styre var det utstrakt immigrasjon av indiske tamiler fra dagens Tamil Nadu, de ble tvunget til å arbeide som teplukkere på plantasjene i det sentrale høylandet rundt Kandy. Selv om tamilene i høylandet snakker samme språk som tamilene i nord og øst på øya regner de seg som en egen gruppe. Disse indiske tamilene ble ikke absorbert inn i den lokale kulturen av singalesere på det sentrale høylandet fordi de britiske plantasjeeierne ikke ønsket fraternisering mellom de innførte plantasjearbeiderne og de innfødte bøndene som hadde mistet mye av sitt land til europeerne og andre sosiale grupper. Men deres tilstedeværelse på tidligere singalesisk-befolkede strøk som hadde vært et kulturelt kjerneområde i århundrer, skulle i senere tid lede til stor disputt og krangling over den innvandrede minoriteten av indiske tamilene som i 1911 utgjorde 12,9 % av øyas befolkning. Agrarøkonomien i Ceylon utgjorde hoveddelen av den økonomiske kapasiteten, og dermed satt de indiske tamilene med en betydelig økonomisk rolle. Men deres politiske medvirkning forble minimal i sammenligning med de srilankiske tamilene som i forhold til sin befolkningsandel tok en uforholdsmessig andel av den politiske makten på Ceylon.

En «strukturell ubalanse» hadde oppstått med tamilene som i kolonitiden var blitt overrepresentert i de ceylonske administrasjonene som bestyrte den britiske kolonien, f.eks. i 1925 var siviladministrasjonen fordelt etter de etniske gruppene med 43,6 % for singaleserne og 20,5 % for tamilene, selv om befolkningsandelene var på 67 % og 11 %. Den aristokratiske gruppen kalt «førsteklasses vellala» med bosted på Jaffna-halvøya ble omdannet til en utvetydig elitegruppe med størst hovedvekt på undervisning og avanserte utdannelse av de britiske kolonimyndighetene og de protestantiske misjonærene. Samtidig hadde britene praktisert forskjellsbehandling av lavlands-singaleserne og høylands-singaleserne så den samlende andelen befolkningsmessig sett ble redusert i forhold til det nye tamilske fellesskapet som ble koblet sammen med de indiske tamilene og de tamilspråklige muslimene i spørsmålet om representasjon i administrasjonene og i rådsforsamlingen. Et minne om «dominerende fellesskap» oppsto hos både tamilene og singaleserne. En dualistisk og etnisk identifikasjon av de etniske gruppene i et samfunn som hadde vært basert på kaste og klasse som sosial og politisk identitet, var skapt.

De første motsetningene omkring denne «strukturelle ubalansen» hadde likevel ikke vært mellom singalesere og tamiler, men mellom singalesere og muslimer i 1915. Muslimene var fratatt sin mulighet for å delta i maktfordelingen og medvirkning, mens de buddhistiske singaleserne var meget frustrert over sin reduserte betydelighet i forhold til de andre religioner, spesielt den protestantisk-kristne gjennom den britiske kolonimakten. Britene forskjellsbehandlet de ulike religiøse grupper og gav de kristne vesentlige fordeler som privilegier, mens muslimer var skjøvet helt ut og de buddhistiske generelt oversett. Dette var med på å danne grunnlaget for en buddhistisk bevegelse for singalesisk selvstendighet og selvidentitet som av og til gikk over i militant retning. Opptøyene i 1915 førte tamilene med sin representant Ponnambalam Ramanathan og singaleserne nærmere hverandre, og dette ble et felles bakgrunn for en selvstendighetsbevegelse kalt Ceylon National Congress (CNC) som var grunnlagt i 1919 med en tamil som den første president av kongressen i Ceylon.

Introduksjonen av territorial representasjon i begynnelsen av 1900-tallet ledet til spenning mellom tamilene og singaleserne i årene etter 1919, spesielt etter 1921. Guvernør William Manning innførte de første valgprosessene basert på territorial representasjon, dette førte til at singaleserne som majoritet ville ha en klar overlegenhet i antall representanter. Den tamilske eliten kunne ikke ignorere en slik sannsynlig overvekt av singalesisk representasjon og forsøkte å gjenreise sin tidlige dominerende stilling blant annet ved å forlange særrettigheter i den vestlige provinsen medregnet hovedstaden Colombo. Et brudd oppsto, og den tamilske lederen Ponnambalam Arunachalam, Ramanathans bror, marsjerte ut av kongressen i harme over den singalesiske motstanden kort etter valgene. 

Manning hadde manipulert fram et oppbrudd som påvirket selvstendighetsbevegelsen, men de langvarige konsekvensene var ved dette tidspunktet ikke synlig. Dette ble forverret ved at Manning gav tamilene særrettigheter ved å fordele tre seter i rådforsamlingen til tamilene «for å sette singaleserne på sin plass» i 1924 etter en ny konstitusjon var innført. Guvernørens splitt-og-hersk-metode i 1920-årene hadde skapt sterke politiske motsetninger mellom de ulike grupper på Ceylon.

I mellomkrigstiden hadde en etnisk identitet basert på separate fellesskapsbegreper blitt skapt, først hos tamilene som forsøkte å beholde sine privilegier og særrettigheter som den dominerende faktoren. Kort etter at kongressen brøt opp, ble flere tamilske politiske organisasjoner grunnlagt, først Tamil Mahajana Sabhai i august 1921 og deretter Ceylon Tamil League av Arunachalam i 1923. Formålet var å bevare det tamilske fellesskapet som en minoritet truet av den singalesiske majoriteten som søkte dominans på Ceylon. Arunachalam forfektet konseptet om en tamilsk stat ved navn «Tamil akam» (Tamilenes land) med øyemed for en klar separatisme av landet i en tamilsk og en singalesisk del. På dette tidspunktet hadde sørlige India sett en dravidisk vekkelse med nasjonalistiske ringvirkninger og dette inspirerte Arunachalam til å forestille seg en tamilsk stat der den tamilske eliten kan sikret seg sin dominerende stilling. Singaleserne var ikke sene med å reagere. I 1925 hadde høyland-singaleserne grunnlagt sin egen politiske organisasjon, Kandyan National Assembly (KNA) som forlangte opprettelse av en føderal stat i Ceylon med regionalt selvstyre. Lavland-singaleserne beholdt fremdeles CNC-kongressen. Ideen om føderalismen ble raskt akseptert av ikke-tamilske politikerne og fikk støtte av den nye guvernøren, Hugh Clifford.

Men igjen intervenerte den britiske kolonimakten med utgangspunktet i London i de politiske forholdene på Ceylon. Den såkalte Donoughmore-komiteen innførte i 1931 universell stemmerett og folkestyre basert på velgernes preferanser, i skarp strid med både singalesiske og tamilske eliter, som av ulike grunner nektet å akseptere en ny konstitusjon med bred folkelig representasjon gjennom stemmerett. Dette skjerpet den etniske dimensjonen og gjorde at de indiske tamilene som hele tiden beholdt sin identitet som en innvandrergruppe, ble kimen til et ytterlig alvorlig stridsspørsmål av demografisk karakter. Tamilene som allerede hadde blitt en minoritet tross deres privilegier, satte seg sterkt imot reformen fordi de fryktet at lavkastetamilene skulle bryte politisk sett med høykasteeliten. Ramanathan dro til Storbritannia for å argumentere mot reformen, men mislyktes fordi den britiske kolonimakten ville ha self-government eller vidtrekkende selvstyre basert på et demokratisk styresett, med demokrati på tvers av kaste, klasse og etnisitet på Ceylon. Det srilankiske parlamentet som ble valgt inn i 1931 hadde 46 seter for dem som ble valgt inn og åtte seter for dem som ble nominert, 56 % gikk til singaleserne mens bare fem seter gikk til tamilene.

Den politiske demokratiseringen av den britiske kolonien Ceylon skapte den nåværende staten i dag, men også større spenninger mellom de største gruppene i staten. Den etniske identiteten som hadde begynt med tamilene, spredte seg også til singaleserne som fikk sin første felles representant i Solomon Bandaranaike i 1937 etter han hadde grunnlagt partiet Sinhala Maha Sabha (SMS) ut av CNC-kongressen, også som en reaksjon mot G.G. Ponnambalam fra All Ceylon Tamil Congress (ACTC)s krav om «femti-femti» representasjon. Dette kunne ikke aksepteres av singaleserne og de andre gruppene. Den tamilske elitens krav ble blankt avslått også av den britiske kolonimakten som nedsatte den såkalte Soulbury-komiteen i 1944 for å vurdere en ny konstitusjon for Ceylons kommende selvstendighet. Lord Soulbury som ledet komiteen støtte på så sterk motstand fra den tamilske eliten at det bare skapte enda flere friksjoner med den singalesiske bevisstheten, Bandaranaike fordømte Ponnambalams forsøk på å sabotere landets progressive utvikling mot politisk selvstendighet på det sterkeste. Tamilene på sin side uttrykte stor misnøye med Soulbury-komiteens konklusjoner om å gi Ceylon selvstendighet med en ny konstitusjon.

Sri Lanka ble selvstendig den 4. februar 1948 med Don Stephen Senanayake som landets første statsminister, men det var et land med alvorlige og dype splittelser innad i eliten langs etniske skillelinjer og flere alvorlige spørsmål som vekket strid, spesielt omkring de indiske tamilene på det sentrale høylandet. Tanker om en tamilske separatisme hadde blitt luftet, og dette vant anerkjennelse i den tamilske eliten.

 Selvstendighet 

Da Ceylon fikk selvstendighet i 1948 (landet endret navn til Sri Lanka i 1972) ble tamilene i høylandet utsatt for et sterkt press for å reise tilbake til India. De fikk i begynnelsen ikke fulle statsborgerlige rettigheter, og mange ble sendt tilbake til Tamil Nadu etter avtale med den indiske regjeringen. Den singalesiske majoriteten innså at tamilene under britene hadde fått en uforholdsmessig stor andel av stillinger i statsadministrasjonen. Grunnlaget for dette var basert på at tamiler tradisjonelt hadde lagt stor vekt på utdanning, og mange tamiler behersket engelsk godt.

Språkspørsmålet ble etter hvert en kime til strid. Under det britiske koloniherredømmet hadde engelsk vært det foretrukne språket for statsadministrasjonen, men både før og etter selvstendigheten var det opprinnelig sterk støtte for at både singalesisk og tamilsk skulle bli offisielle språk. Før valget i 1956 hadde den unge ambisiøse politikeren Solomon Bandaranaike brutt med regjeringspartiet UNP og etablert et nytt, SLFP. Bandaranaike gikk deretter til valg på slagordet Sinhala only (kun singalesisk). Bandaranaikes parti vant en knusende seier og innførte singalesisk som landets offisielle språk, under sterke protester fra tamilene. Den singalesiske mobben angrep tamiler, og over ett hundre mennesker ble drept, de fleste tamiler. 

Dette var begynnelsen på et tiår som skulle bli dominert av en rekke voldelige politiske konfrontasjoner. De alvorlige uoverensstemmelsene blant den politiske ledelsen på grunn av deres miljø i både den singalesiske majoriteten og den tamilske minoriteten, ledet raskt til politisk motivert vold og opptøyer langs de etniske skillelinjene. Samtidig så den nylig erklærte selvstendige øya en befolkningseksplosjon i etterkrigstiden, noe som førte til en ny generasjon av utdannede, arbeidsledige og frustrerte unge mennesker. Disse menneskene fant sin støtte gjennom politiske organisasjoner som oppmuntret til forenklede løsninger av revolusjonær karakter, noe som appellerte til stor tilslutning og lojalitet fra tilhengerne.

 Tamilsk kamp starter 

Tamilene tok opp den politiske kampen mot den urettferdige språkloven, og i 1958 inngikk Bandaranaike et kompromiss om dette med tamilske politikere. Det kom til å koste han dyrt, han ble samme år myrdet av en buddhistisk munk. Hans kone, Sirimavo Bandaranaike tok over som statsminister, verdens første kvinnelige sådan. Mange tamiler støttet Federal Party, men resultatene var magre; den singalesiske majoriteten var mot en føderal løsning på problemet med minoritetenes rettigheter.

I 1972 dannet Federal Party sammen med flere andre tamilske partier Tamil United Front, for å styrke tamilenes kamp for likeverd. Manglende fremskritt førte til en ytterligere skjerping av konflikten; i 1976 krevde partiet i en resolusjon en uavhengig tamilsk stat og endret navnet til Tamil United Liberation Front – TULF.

TULF vant de fleste tamilske plasser i parlamentsvalget i 1977, men ble utestengt fra parlamentet grunnet sin kamp for en uavhengig stat. De eldre tamilene i TULF fortsatte kampen med ikke-voldelige midler, samtidig som stadig flere yngre tamiler så væpnet kamp som uunngåelig. Den unge Velupillai Prabhakaran hadde allerede i 1975 skutt borgermesteren i Jaffna, Alfred Duriappah og startet undergrunnsarbeid i en organisasjon kalt Liberation Tigers of Tamil Eelam. LTTE var imidlertid bare en av flere militante grupper. 

De tamilske militante separatistgruppene ble i begynnelsen ikke tatt alvorlig av de singalesiske myndighetene, det ble mer behandlet som et ordensproblem av politiet. Dette endret seg brått ved Black July i juli 1983, hvor 13 singalesiske soldater ble drept av en landmine; den væpnede konflikten hadde for alvor startet.

 India intervenerer 

India har spilt en viktig, om enn litt uklar rolle i Sri Lanka-konflikten, og delvis støttet Sri Lankas myndigheter, delvis tamiltigrene. Tamilene er hinduer, og singalesernes diskriminering har gitt tamilene støtte i den indiske befolkningen, særlig i delstaten Tamil Nadu, hvor det bor flere millioner tamiler. Samtidig har sentrale indiske myndigheter vært redd for at tamilopprøret kan spre seg til India. På 1980-tallet fikk tamiltigrene omfattende økonomisk og militær støtte fra Tamil Nadu. Dette ble imidlertid stanset i 1991 av sentrale indiske myndigheter. De indiske myndighetene valgte derimot å gå inn med en fredsstyrke i de tamilske områdene i 1987. Dette skjedde i forbindelse med en fredsavtale der tamilene ble lovet en viss suverenitet i nordområdene mot at de gikk med på avvæpning. Problemet var at tamiltigrene aldri underskrev avtalen, det ble bare gjort av mindre opprørsgrupper. Så da inderne gikk inn, brøt det ut full krig mellom indiske styrker og de tamilske tigrene. Selv om India hadde flere soldater, var tamilene gode geriljakrigere og dette resulterte i store tap på begge sider. (Kopiert fra Globalis.no)

Den 29. juli 1987 undertegnet partene, etter sterkt press fra India, Fredsavtalen mellom India og Sri Lanka. Avtalen ga en rekke innrømmelser til tamilene, og indiske fredsbevarende styrker skulle overvåke de tamilske områdene nord og øst på Sri Lanka.

En viktig del av fredsavtalen var at militante tamilske organisasjoner skulle avvæpnes. Når avvæpningsprosessen begynte, ble den imidlertid sabotert av LTTE og organisasjonen leverte kun noen gamle og dårlige våpen. IPKF forsøkte å avvæpne LTTE og det utviklet seg etter hvert til væpnet konflikt mellom partene.

 Referanser 

 Litteratur 

Balasingham, Adele. (2003) The Will to Freedom – An Inside View of Tamil Resistance, Fairmax Publishing Ltd, 2nd ed. ISBN 1-903679-03-6
Balasingham, Anton. (2004) 'War and Peace – Armed Struggle and Peace Efforts of Liberation Tigers', Fairmax Publishing Ltd, ISBN 1-903679-05-2
de Votta, Neil. (2004) Blowback: Linguistic Nationalism, Institutional Decay, and Ethnic Conflict in Sri Lanka. Stanford University Press, ISBN 0-8047-4924-8
Gamage, Siri and I.B. Watson (Editors). (1999) Conflict and Community in Contemporary Sri Lanka – 'Pearl of the East' or 'Island of Tears'?, Sage Publications Ltd, ISBN 0-7619-9393-2
Hellmann-Rajanayagam, D. (1994) "The Groups and the rise of Militant Secessions". in Manogaram, C. and Pfaffenberger, B. (editors). The Sri Lankan Tamils. Oxford University Press.  ISBN 0-8133-8845-7
Human Rights Watch (2003) Child Soldier Use 2003: A Briefing for the 4th UN Security Council Open Debate on Children and Armed Conflict
La, J.. 2004. "Forced remittances in Canada's Tamil enclaves". Peace Review 16:3.  September 2004.  pp. 379-385.
Narayan Swamy, M. R. (2002) Tigers of Lanka: from Boys to Guerrillas, Konark Publishers; 3rd ed. ISBN 81-220-0631-0
Pratap, Anita.  (2001)  Island of Blood: Frontline Reports From Sri Lanka, Afghanistan and Other South Asian Flashpoints.   Penguin Books, ISBN 0-14-200366-2
 Asoka Bandarage. (2008–2009) The Separatist Conflict in Sri Lanka – Terrorism, etnicity, political economy, Routledge Contemporary South Asia Series 15 av Taylor & Francis Group. ISBN 978-0-415-77678-3

 Eksterne lenker 

  Reporting to the world on Tamil Affairs(engelsk)
 International Conflict Research (engelsk) 
 US country studies – Sri Lanka (engelsk)
 Tamiliana, informert og balansert blogg (engelsk)


Kategori:Konflikter i 1983
Kategori:Konflikter i 1980-årene
Kategori:Konflikter i 1990-årene
Kategori:Konflikter i 2000-årene
Kategori:Konflikter i 2009