Neseape

Neseape (Nasalis larvatus), også kjent som bekantan på indonesisk og orang belanda på malay, er en stor rødbrun bladape (Colobinae) i slekten Nasalis, som tilhører familien av dyreaper (Cercopithecidae) i gruppen med østaper (Catarrhini). Arten er monotypisk og endemisk til øya Borneo (som består av staten Brunei, Kalimantan i Indonesia og provinsene Sabah og Sarawak i Malaysia). 

Neseapene lever i haremorienterte grupper ledet av en dominant hann, andre voksne hanner eventuelt i ungkarsgrupper. Arten karakteriseres av sine store, framtredende neser. Hannene har større neser enn hunnene. Hos fullvoksne hanner blir nesene ekstra store og henger ut fra snutepartiet i ansiktet som et stort, hudfarget blad, og den dominerende hannen (lederhannen) i flokken utvikler den største nesen.

Arten blir av Verdens naturvernunion (IUCN) per 2021 regnet som sterkt truet av utryddelse og står oppført på den internasjonale rødlista. Det er imidlertid uklart hvor stor totalpopulasjonen er.

 Biologi 
 Beskrivelse 
miniatyr|venstre|Voksen hann, med sin karakteristiske nese.
miniatyr|venstre|Voksen hunn.
Neseaper er blant de største apene i Asia. Hannene kan veie opptil 22 kilo og måler mellom 73 og 76 cm fra hode til mage. De lange halene legger til ytterligere 60–67 cm. Hunnene er betydelig mindre enn hannene, med en gjennomsnittsvekt på 10 kilo. Fra hode til mage måler de mellom 61 og 64 cm, og halene deres er mellom 55 og 62 cm lange. Hannene har merkbart større hodeskaller og hjørnetenner enn hunnene, og de bærer også de største nesene av alle primater – noen ganger over 10 cm lange!

Neseaper er kjønnsdimorfe i utseende, noe som betyr at hanner og hunner ser merkbart forskjellige ut fra hverandre. Utover forskjellen i størrelse finnes det også viktige morfologiske forskjeller, særlig i ansiktet.

Neseaper er velkjente for sine store, hengende neser som faller ned over munnen. Dette trekket er unikt for hannene. Hunnenes neser er likevel særpregede på sin måte – de stikker langt ut og bøyer seg svakt oppover til et tryne som minner om en gris, med to fremtredende og gapende nesebor.

En annen viktig forskjell mellom hann og hunn er pelsen rundt halsen og den øvre delen av kroppen. Hannene har imponerende hvite «krager». Avhengig av vinkelen kan dette enten ramme inn ansiktet (og få det til å se større ut) eller gi overkroppen et formidabelt muskuløst preg. På den nedre delen av kroppen har hannene en lys rosa penis som nesten virker neonfarget mot bakgrunnen av grå pels og svart pung.

Begge kjønn deler likevel felles farger og markeringer. Ansiktene er rosa og læraktige. Pelsen som løper under haken fra øre til øre er hvit. På toppen av hodet, rett over øyenbrynene, sitter en flekk av rustrød pels som nesten ser ut som en dårlig tupé. Denne oransje pelsen fortsetter ned langs ryggen, mens den hvite pelsen i nakken blir svakt oransje på overarmene og magen. Pelsen på underarmene og midjen blir grå før den eksploderer tilbake til hvitt på ben og føtter. Den nakne huden på håndflater og fotsåler er svart.

Ser man forbi neseapens klovneaktige nese, finner man et fascinerende dyr med en rekke overraskende trekk. De store magepartiene rommer en firekamret mage som hjelper dem å fordøye en celluloserik diett, og et nærblikk på hender og føtter avslører svømmehud mellom fingre og tær – en tilpasning som sjelden finnes hos primater!
Svømmehud hjelper neseaper å bevege seg i elve- og kystmiljøer. Den fungerer omtrent som truger, ved å fordele vekten nok til at apene ikke synker ned i den gjørmete skogbunnen. Kanskje mest oppsiktsvekkende: svømmehuden gjør dem i stand til å svømme, slik at de kan krysse elver når det er nødvendig. De eneste andre primatene som er mestersvømmere er enkelte makak-arter og, selvfølgelig, mennesker.

 Nesen 
miniatyr|venstre|Nesen spiller en viktig rolle i både lyd og kjærlighet.
Hos neseaper er hannene lett å kjenne igjen: de har en enorm, hengende nese som ser nesten komisk ut. Men nesen er langt mer enn bare et morsomt syn – den spiller en viktig rolle i både lyd og kjærlighet.

Når hannene roper, filtreres lyden gjennom nesen. Den store nesen gjør ropene dypere og kraftigere, slik at de høres imponerende ut på lang avstand. For hunnene blir dette et signal om styrke og modenhet – en slags naturlig mikrofon som viser hvem som er den mest attraktive partneren.

Forskere har laget datamodeller av nesepassasjen og funnet ut at nesen ikke bare forsterker de dype tonene, men også gir hver hann sin egen lydsignatur. Det betyr at apene kan kjenne igjen hverandre på stemmen, nesten som vi mennesker kan.

Neseaper lever i grupper der én hann har flere hunner, og mange slike grupper danner et større fellesskap. I et slikt samfunn er det viktig å vite hvor de andre hannene befinner seg – og da blir både den store nesen og de dype ropene helt avgjørende.

 Utbredelse 
Neseaper er endemiske til øya Borneo i Sørøst-Asia, inkludert på de små satelittøyene Berhala, Sebatik og Pulau Laut. Selv om disse apene hovedsakelig finnes langs kysten, i mangroveskoger eller langs elver i såkalte dipterokarpskoger (tropiske lavlandsregnskoger med de høyeste trærne og størst biologisk mangfold), er disse unike apene forholdsvis tilpasningsdyktige så lenge de lever nær en langsomt flytende vannkilde med trær som vokser langs bredden.

Den største trusselen mot artens eksistensgrunnlag er tap av leveområder, særlig mangrover og elvenære skoger. Avskoging, palmeoljeplantasjer, urbanisering og infrastrukturutbygging er hovedårsakene. Selv når skog ikke fjernes helt, blir den ofte oppstykket, noe som isolerer grupper og reduserer genetisk utveksling. Nyere studier viser at selv relativt store bestander kan bli sårbare når leveområdene deles opp av veier og utbygging.

 Atferd 
miniatyr|Hvilende hann.
miniatyr|Hunn med avkom.
miniatyr|Ung neseape.
Neseaper er sky og unnvikende primater som flykter ved synet eller lyden av trusler, inkludert mennesker. Historisk sett har dette gjort dem vanskelige å studere i naturen; i tillegg lever de i habitater der vann og gjørme gjør ferdsel krevende. Bare lyden av en motorbåt i det fjerne er nok til å få disse oppmerksomme apene til å forsvinne.

Neseaper tilbringer mesteparten av tiden i trærne, hvor de har all maten de trenger og hvor de er relativt trygge når de hviler under den lange fordøyelsesprosessen. Når de fordøyer, ligger de sjelden på siden. I stedet sitter de ofte oppreist, en stilling som hjelper dem å fordøye den fiberrike dietten. En nylig studie har avdekket hvorfor.

Selv om kammermager finnes hos alle bladaper (Colobinae, den taksonomiske underfamilien av bladspisende (folivor) aper som inkluderer neseaper), er neseaper de eneste (og faktisk de eneste primatene) som gulper opp og tygger maten på nytt. Enkelt sagt henter de aktivt mat de allerede har spist opp fra magen, tygger den på nytt og svelger den igjen. Dette er den samme strategien som kyr bruker. Faktisk gjør denne oppførselen at partikkelstørrelsen i neseapenes avføring ligner mer på kyrnes (bitteliten) enn på andre primaters.

Når de er på farten, leter neseaper som regel etter neste måltid. For å bevege seg i trekronene klatrer og kravler de langs grenene og tar dristige hopp over åpninger i løvverket. Generelt går disse trelevende apene sjelden ned på skogbunnen. Når de først forlater trærne, er det som regel for å unnslippe rovdyr eller for å krysse en elv.

Neseaper er blant få ikke-menneskelige primater som regelmessig svømmer, og de svømmehudaktige fingrene og tærne gjør dem svært dyktige! De beveger seg lett gjennom vannet, hundesvømmende til motsatt bredd. Siden de fleste sumpene og elvene de krysser er fulle av krokodiller og andre rovdyr, er fart avgjørende. Om nødvendig, eller hvis de blir skremt, kan en neseape til og med dykke og svømme under vann.

Når de krysser vann, har neseaper flere strategier. For å begrense tiden de er sårbare for vannlevende rovdyr, prøver grupper ofte å krysse der elven er smalest, og de kan velge å gå stille ned i vannet for å unngå å tiltrekke seg oppmerksomhet. Svært ofte hopper de imidlertid!

Å hoppe er mer effektivt. Selv om det gir et høyt plask (som vannet bærer langt opp- og nedstrøms), bruker neseaper andre strategier for å gjøre praksisen tryggere. For eksempel vet de å hoppe så langt ut som mulig for å minimere svømmedistansen. For å sikre optimal lengde hopper de fra høyt oppe i trekronene, ofte fra ulike høyder. Under fallet sprer de armer og ben ut før de trekker dem inn igjen rett før de treffer vannet.

I visse situasjoner kan vann også gi neseaper trygghet. Når de hviler, velger grupper ofte greiner rett over vannet. Her er de tynne grenene mer følsomme for bevegelser og fungerer som et naturlig alarmsystem idet en predator, som en sulten skyet leopard, kommer for nær. Hvis apene plutselig må flykte, kan de slippe seg ned i vannet og svømme i sikkerhet.

Neseaper deler habitat med krabbemakaker (Macaca fascicularis), menn ingen av artene er særlig territoriale. De to artene kommer som regel godt overens og, sannsynligvis fordi de vet at det er trygghet i antall, deler de av og til både sove- og mattrær. Krabbemakaker er også en av de andre primatartene som er kjent for å svømme.

 Matvaner 
miniatyr|venstre|Bladetene ungdyr.
Neseaper spiser hovedsakelig blader og frukt, som til sammen utgjør omtrent 90 % av kostholdet deres. De resterende 10 % består av en blanding av matvarer, som blomster, bark, insekter og insektlarver. Det er også observert individer som spiser krabber og sopp, men denne atferden virker å være ganske sjelden.

Selv om kostholdet deres endrer seg etter sesongens tilgjengelighet, foretrekker neseaper unge blader og umodne, ikke-kjøttfulle frukter. Når de spiser modne frukter, plukker de vanligvis ut frøene og kaster resten, ettersom sukkeret i fruktene kan gi dem alvorlig fordøyelsesbesvær og i noen tilfeller til og med føre til døden.
Til tross for disse preferansene har neseaper et overraskende rikt og variert kosthold. En studie observerte en gruppe som spiste hele 188 forskjellige plantearter på én enkelt kveld.

Noen forskere spekulerer i at neseaper opprinnelig utviklet seg til å leve i mangroveskoger langs Borneos kyst, ettersom de er en av de få primatartene som er i stand til å fordøye de tanninrike plantene som finnes i disse økosystemene. Dette er mulig takket være deres kammerdelte mager, som bryter ned både de giftige tanninene og de ekstreme mengdene fiber de inntar. Denne fantastiske tilpasningen gjorde det mulig for neseaper å spre seg til andre habitater lenger inn i landet. Nærhet til en langsomt rennende elv eller sump ser ut til å være deres eneste krav, da disse gir visse mineraler og salter som er nødvendige for deres helse og velvære.

Bestander som lever i mangroveskoger langs kysten har andre basisfødevarer enn de som lever mer innlands i dipterokarpskoger. En studie av neseapers tarmmikrobiomer (samlingen av bakterier og andre mikrober som lever i fordøyelsessystemet til en organisme) fant at de førstnevnte bestandene hadde mindre mangfoldige mikrobiomer enn de sistnevnte. Å opprettholde et sunt tarmmikrobiom er viktig, siden mikrober (organismer som bakterier, for små til å sees uten mikroskop) hjelper til i fordøyelsesprosessen og påvirker både fysisk og mental helse. Selv om begge typer bestander ble funnet å være friske, antyder funnene at menyen i dipterokarpskogene er et hakk opp fra kostholdet som tilbys i mangroveskogene.

 Forplantning 
miniatyr|Den mørkeblå ansiktsfargen og nesten svarte pelsen hos nyfødte unger signaliserer alderen til de andre voksne.
Neseaper parer seg året rundt, og både hanner og hunner kan ha flere partnere gjennom livet. Det er hunnen som initierer paringen. Hun viser sin interesse ved å lage et trutmunn-ansikt og trekke leppene sammen mot den potensielle partneren, før hun presenterer bakparten. Hvis hannen også er interessert, bestiger han henne for kopulasjon.

Når hunnen blir drektig, bærer hun barnet i gjennomsnitt 5,5 måneder. Etter fødselen får hun én unge som klamrer seg fast i pelsen hennes. Den mørkeblå ansiktsfargen og nesten svarte pelsen hos ungen signaliserer dens unge alder til andre voksne, som kan hjelpe moren med omsorgen. Selv om moren hovedsakelig tar seg av avkommet, samarbeider hunnene ofte om å oppdra hverandres unger, og de kan til og med die unger som ikke er deres egne – et bemerkelsesverdig uttrykk for omsorg og vennlighet i flokken.

Mellom 12 og 18 dager etter fødselen blir ungen avvent og begynner å utforske trekronene på egen hånd. I denne perioden mister den den blå ansiktsfargen og den mørkere pelsen, vanligvis rundt tre til fire måneders alder. Som ungdyr, mellom 1,5 og 3 år, er de fortsatt sterkt avhengige av voksne for mat og trøst. De begynner ikke å klare seg selv før de er mellom tre og fem år gamle.

Hannene forlater som regel sin opprinnelige gruppe og slutter seg ofte til en ungkarsgruppe, før de senere danner sin egen gruppe med flere hunner. Hunnene blir derimot som oftest i sin opprinnelige gruppe, men dette er ikke en absolutt regel. Nyere forskning har vist at hunnens gruppetilhørighet er mer fleksibel enn tidligere antatt, og de kan også bytte gruppe når det er nødvendig.

 Taksonomi 
Typearten ble beskrevet av Friedrich von Wurmb i 1787, etter et eksemplar fra Pontianak i provinsen Vest-Kalimantan (Indonesia). Ingen underarter anerkjennes, men flere er beskrevet. Dette gjelder capistratus (Kerr, 1792), nasica (Lacépède, 1799), orientalis Chasen 1940, og recurvus Vigors and Horsfield, 1828. Alle har blitt synonymisert med typearten.

 Inndeling 
Inndelingen under følger i hovedsak Mammal Species of the World og er i henhold til Groves (2005). Norske navn og beskrivelser i parentes er nødvendigvis ikke offisielle navn og beskriveler.

 Catarrhini, østaper
 Cercopithecoidea, dyreaper
 Cercopithecidae, dyreapefamilien
 Cercopithecinae, (marekatter og bavianer og deres like) (frukt- og altetere)
 Colobinae, bladaper (bladetere)
 Colobini, afrikanske bladaper
 Presbytini, asiatiske bladaper
 Trachypithecus, langurer, 17 arter
 Presbytis, suriller, 11 arter
 Semnopithecus, (grålangurer eller hanumanlangurer), 7 arter
 Pygathrix, duker, 3 arter
 Rhinopithecus, stumpneseaper, 5 arter
 Nasalis, monotypisk
 N. larvatus, neseape
 Simias, (grisehalelangur), monotypisk

 Referanser 
Atmoko, T., Toulec, T., Lhota, S. et al. Population status of proboscis monkeys in Balikpapan Bay and their potential survival challenges in Nusantara, the proposed new capital city of Indonesia. Environ Monit Assess 196, 107 (2024). https://doi.org/10.1007/s10661-023-12252-z

Boonratana, R., Cheyne, S.M., Traeholt, C., Nijman, V. & Supriatna, J. 2021. Nasalis larvatus (amended version of 2020 assessment). The IUCN Red List of Threatened Species 2021: e.T14352A195372486. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T14352A195372486.en. Accessed on 03 December 2025.

Tomoki Yoshitani, Rintaro Miyazaki, Satoru Seino, Kazuya Edamura, Koichi Murata, Ikki Matsuda, Takeshi Nishimura, Isao T. Tokuda; Individual vocal identity is enhanced by the enlarged external nose in male proboscis monkeys (Nasalis larvatus). J R Soc Interface 1 August 2025; 22 (229): 20250098. https://doi.org/10.1098/rsif.2025.0098

 Eksterne lenker 


Kategori:Dyreaper
Kategori:Pattedyr formelt beskrevet i 1812
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Étienne Geoffroy Saint-Hilaire