Folkemord

Folkemord,«Folkemord» i Det Norske Akademis ordbok eller genocid,«Genocid» i Det Norske Akademis ordbok er systematisk utryddelse av mennesker fordi de tilhører en bestemt gruppe. Betegnelsen er dannet etter det engelske genocide som ble innført som juridisk term i 1944 av den polske juristen Raphael Lemkin (1900–1959). Folkemord ble deretter definert i FNs konvensjon av 9. desember 1948 om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (folkemordkonvensjonen) som handlinger begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan. Konvensjonen reflekterer en god del av Lemkins syn. Konvensjonen pålegger statene å forebygge og straffe folkemord. Betegnelsen genocide er dannet av genos (gresk for rase eller stamme) og cide (latin for drap).

For å kvalifisere til folkemord må handlingene være begått mot en folkegruppe som sådan og det er ikke tilstrekkelig at handlingene rammer mange personer tilfeldig. Handlingene må være ledd i et mål eller forsett om å ødelegge folkegruppen helt eller i vesentlig grad. Når enkeltpersoner blir utsatt for overgrep under folkemord er det dermed som medlemmer av en folkegruppe. Handlingene under folkemord kan bestå i drap eller fysisk skade på medlemmer av gruppen, vanskelige livskår med hensikt å ødelegge gruppen, hindring av fødsler innenfor gruppen, eller tvungen overføring av barn fra folkegruppen til en annen folkegruppe. Ødeleggelse av gruppens kulturelle verdier er ikke tilstrekkelig.

Betegnelsen folkemord forutsetter i praksis at overgripernes toppledere hadde som mål å ødelegge folkegruppen. Underordnete kan gjøre seg skyldige i folkemord dersom de var klar over sammenheng mellom egne handlinger og planen om å ødelegge folkegruppen. Dette innebærer en stor bevisbyrde. Det er ikke krav om at målsettingen om å ødelegge folkegruppen oppnås; det er tilstrekkelig at noen handlinger utføres. Folkemord er ofte vanskelig å bevise fordi de som står bak sjelden etterlater seg bevis (for eksempel dokumenter) som viser en slik intensjon.Sands, Philip (2018): Tilbake til Lemberg. Forlaget Press. ISBN 9788232802012 (Originaltittel: East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes Against Humanity, Weidenfeld & Nicolson, 2016 ISBN 9780385350716)

Det viktigste rettsoppgjøret i Polen etter andre verdenskrig pågikk 1946-1948 før folkemordskonvensjonen. Dom mot Arthur Greiser, administrator for Reichsgau Wartheland, omfattet folkemord. Dette var første gang en nasjonal domstol la til grunn folkemord i en straffesak. Leirkommandantene Amon Göth og Rudolf Höß ble også dømt for folkemord ved polske domstoler. Disse dommene la vekt på massemord og tok samtidig med kulturell ødeleggelse av folkegrupper som grunnlag for dommen.Nersessian, D. (2019). A modern perspective: The current status of cultural genocide under international law. Cultural Genocide, 62-92. Routledge. DOI: 10.4324/9781351214100-4 

London-charteret som var grunnlaget for Nürnbergprosessen, hovedprosessen, omfattet forbrytelser mot menneskeheten og ikke folkemord. I seks av de tolv etterfølgende Nürnbergprosessene var folkemord derimot et tema. I sak 9 Einsatzgruppenprosessen og i sak 11 Rasse und Siedlungshauptamt-prosessen ble Lemkins begrep eksplisitt anvendt. Aktor Benjamin Ferencz brukte begrepet om Einsatzgruppenes og enkeltpersoners forbrytelser, og ikke som en forbrytelse begått av en folkegruppe mot en annen. Begrepet forekommer hyppig i dokumentene fra saken mot de 207 personene tiltalt i Nürnberg. Mens disse rettsprosessene pågikk arbeidet FN med utkast til Folkemordkonvensjonen.

Statuttene for de internasjonale domstolene for Jugoslavia og for Rwanda inkluderte folkemordskonvensjonens definisjon og kunne domfelle for folkemord. I folkeretten er folkemord del av en større kategori av forbrytelser mot menneskeheten. Den internasjonale domstolen for Rwanda konkluderte med at folkemord er jevnbyrdig med forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser i alvorlighetsgrad (engelsk: of equal gravity).

Den internasjonale straffedomstolen (ICC), den første permanente internasjonale domstolen ble etablert i 2002. Omar Hassan al-Bashir er det første statsoverhode som har blitt siktet for folkemord av domstolen.

På 1900-tallet var folkemordet på armenerne, holocaust, folkemordet i Kambodsja og folkemordet i Rwanda særlig omfattende. Etter holocaust er folkemordet på etniske armenere i det omsanske riket det mest utforskede folkemordet i historien. Romernes rasering av Kartago under den tredje puniske krig er et historisk eksempel på folkemord.

Etter å ha mottatt rapporter om Einsatzgruppenes fremferd bak Østfronten uttalte Winston Churchill 24. august 1941 at det dreide seg om en forbrytelse uten navn. Washington Post brukte 3. desember 1944 overskriften genocide (folkemord) som var første gang begrepet ble brukt i en landsdekkende avis. Bakgrunnen var offentliggjøringen av Vrba-Wetzler-rapporten som var en førstehånds, utførlig beskrivelse av hva som foregikk i Auschwitz.

Bakgrunn

 Tidlig bruk og lignende betegnelser 
François-Noël Babeuf brukte i 1794 nationcides da han kritiserte Jean-Baptiste Carriers kontrarevolusjonære krig i Vendée. Den tyske betegnelsen Völkermord ble på begynnelsen av 1900-tallet brukt om de tyske kolonistenes overgrep mot Herero-folket og under første verdenskrig om fordrivelse og massakrering av armenerne. Den svenske forfatteren Maria Anholm brukte i 1906 folkmord om massakrene på armenere under Abd-ul-Hamid II (de hamidiske massakrene).

 Det osmanske folkemordet på armenerne 
De lutherske misjonærene Bodil Biørn (norsk) og Alma Johansson (svensk) var i 1915 øyenvitner til massakrer under folkemordet på armenerne i Muş. Ifølge Johansson la ikke de osmanske offiseren skjul på hensikten var å utrydde armenerne og at dette hadde vært et tema siden november 1914. Johanssons øyenvitneskildringer ble gjengitt av James Bryce og Arnold Toynbee i The Treatment of the Armenians in the Ottoman Empire (1916). Hjalmar Branting ble sterkt berørt av Johanssons rapport om massakrene på armenerne i 1915 og brukte på svensk betegnelsen ett fullt organiserat folkmord (1917). På et folkemøte beskrev Branting det som foregikk som systematisk, fullt organisert og uten sidestykke.

Folkemordet ble behandlet rettslig i 1921, da Soghomon Tehlirjan ble frikjent i Berlin for drapet på Mehmed Talat, en av hovedmennene bak folkemordet. 

Raphael Lemkins arbeid
I 1943 introduserte den polskfødt juristen Raphael Lemkin (av jødisk opphav) begrepet folkemord eller genocid. Lemkin publiserte begrepet genocide (folkemord) i en bok i 1944 på bakgrunn av det pågående holocaust samt folkemordet på armenerne 30 år tidligere.

 Ordkonstruksjon 
Lemkin konstruerte ordet konstruerte fra gresk genos (i betydningen stamme, familie, rase) og latin cide (å drepe). Han bemerket at ethnocide (av gresk ethno i betydningen nasjon) også ville være et dekkende ord. Lemkin fikk i 1950 bekreftet at ordet var tatt inn i Webster's New International Dictionary. Ordet ble tatt inn i Encylopédie Larousse i 1953 etter godkjenning i Académie française. Oxford English Dictionary tok inn "genocide" i 1955 i et tillegg til 3. utgave.

 Lemkins definisjon 
Typisk for folkemord er ifølge Lemkins definisjon at handlingene rettes mot individer som medlemmer av en gruppe, ikke mot individene som sådan. 

Lemkin definerte folkemord som en folkegruppes overlagte ødeleggelse av en annen folkegruppe. Lemkins kunnskap om folkemordet på armenerne, Semile-massakren og holocaust under andre verdenskrig inspirerte han til å utarbeide lovverk for det han kalte «genocide». Lemkin utformet opprinnelig lovforslag om «barbarity» (massemord) and «vandalism» (utslettelse av kultur). Lemkin var slått av den kulturelle ødeleggelsen som fulgte massakrene og fordrivelsen av armenere i Tyrkia.Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89.

 Folkemordet på armenerne 
Lemkin noterte at over 1 millioner armenere ble drept bare fordi de var kristne og ble sjokkert da de skyldige ble sluppet fri: «Hvorfor er drap på 1 million en mindre forbrytelse enn drap på et enkelt individ» skrev han i selvbiografien. Det var uholdbart for Lemkin at statenes suverniteten ga lov til å drepe millioner av uskyldige og han mente stater burde holdes ansvarlige for mishandling av egne borgere.Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210

Mehmed Talat, en av hovedmennene bak folkemordet på armenerne, ble i 1921 drept på åpen gate i Berlin av Soghomon Tehlirjan, en overlevende armener. Lemkin fikk kjennskap til rettssaken mot Tehlirjan og mente manglende mulighet til å rettsforfølge Talat var en uholdbar svakhet i internasjonal rett: Tehlirjan begikk en forbrytelse da han drepte en mann, mens Talat kunne straffefritt drepe millioner - dette var helt ulogisk ifølge Lemkin.Goldsmith, K. (2010). The issue of intent in the genocide convention and its effect on the prevention and punishment of the crime of genocide: toward a knowledge-based approach. Genocide Studies and Prevention, 5(3), 238-257. «Finding this gap in international law intolerable, Lemkin began work on an international law proposal for this sort of crime. » Lemkin mente det var behov for lov og rettsvesen til å straffeforfølge slike som Talat; det burde ikke være nødvendig at ofrene tok saken i egne hender.Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210

 Forslag til Folkeforbundet i 1933 
Høsten 1933 forfattet Lemkin en rapport og et forslag til Folkeforbundet med forbud mot forbrytelser han kalte «barbari» og «vandalisme». Lemkin planla å presentere forslaget på den femte internasjonale konferansen for samordning av straffelov i Madrid høsten 1933. Tyske myndigheter presset Polen til å hindre Lemkin å reise til Madrid, men Lemkins rapport ble sirkulert og diskutert blant deltakerne i Madrid.Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210 Lemkins forslag fikk lite oppslutning på konferansen og de tyske delegatene forlot rommet i protest. En deltaker på konferansen fremholdt at barbari forekom så sjelden at det ikke hadde noen hensikt å utforme lov om forbrytelsen.

Han listet opp fem «nye» forbrytelser (forslaget ble forfattet på fransk):Philippe Sands (2017): East West Street: Personal Stories about Life and Law, Washington University Global Studies Law Review, vol 16, nr 3, s. 439ff, https://openscholarship.wustl.edu/law_globalstudies/vol16/iss3/6

 barbari (fransk: actes de barbarie)
 vandalisme (actes de vandalisme)
 fremkalling av katastrofer i internasjonal kommunikasjon (provocation de catastrophes dans la communication internationale)
 forstyrrelser av internasjonal kommunikasjon (interruption intentionnelle de la communication internationale par Poste, Télégraphe, Télephone, ou par la T.S.F.)
 spredning av smitte mellom mennesker, dyr eller planter (propagation de la contamination humaine, animale, ou végétale)

Lemkins spesielle bidrag var å anvende prinsipper for universell jurisdiksjon for disse typene forbrytelser og knyttet det juridiske begrepet terrorisme til staters voldsbruk mot nasjonale minoriteter. Slike forbrytelser truet ifølge Lemkin den internasjonale rettsorden og det internasjonale samfunn, og burde derfor ha universell jurisdiksjon slik at mistenkte kunne straffeforfølges i den staten ble pågrepet uavhengig av hvor forbrytelsen ble begått. Lemkin ønsket å utvide folkerettens internasjonale strafferett for å beskytte sårbare minoriteter, særlig på bakgrunn av det sviktende Folkeforbundet: Han ønsket også å kriminalisere overgrep begått av statens tjenestemenn mot egne borgere i fredsperioder.

Vandalisme omfattet ifølge Lemkin ødeleggelse av kulturelle, åndelige og kunstneriske uttrykk. Vandalisme definerte han som systematiske angrep på gruppens kulturminner, herunder ødeleggelse av kunst, biblioteker, ritualer og religion. Lemkin mente at barbari og vandalisme i praksis skjedde som et samlet angrep på folkegruppens eksistens. Lemkin definerte barbari som forsøk på å ødelegge etniske, religiøse eller sosiale grupper, herunder brutale angrep på individenes liv og verdighet. Lemkin mente at massakrer, pogromer og handlinger rettet mot gruppens økonomiske overlevelse gikk ut over relasjoner mellom individer. Barbari og vandalisme forente og innarbeidet han senere i begrepet folkemord.

Lemkin foreslo forbud mot angrep på individer i den hensikt å ødelegge gruppen som individet tilhører. Lemkin fremholdt at folkeretten var svært mangelfull på dette punktet. For ettertiden fremstår det som at Lemkin undervurderte barbari og vandalisme ved å liste disse sammen med mindre alvorlige saker som spredning av plantesykdommer og forstyrrelse av internasjonal postgang. Trolig hadde Lemkin pragmatiske grunner til å omtale barbari sammen med kriminalitet med lang presedens for universell jurisdiksjon for eksempel slavehandel og sjørøveri. Rent praktisk ville dette innebære at mistenkte for barbari kunne stilles for retten i det landet de ble pågrepet også i tilfellet handlingene var i regi av stater.

 Andre verdenskrig og holocaust 
Etter lenge å ha vist interesse for Armenia-massakren, og på hans egen tid, det jødiske holocaust, ville Lemkin skape en lov som kunne vise at systematiske drap på mennesker på grunn av rase, tro eller religion var en forbrytelse som overgikk alle andre forbrytelser en stat og dens innbyggere kunne gjøre seg skyldig i. Loven skulle forhindre slike grusomheter fra å skje igjen.

Lemkin fremla dokumentasjon og utviklet begrepet i sin bok Axis rule in occupied Europe (1944). Han definerte folkemord som tilsiktet «destruction of nation or ethnic group» (ødeleggelse av en nasjon eller folkegruppe med vilje). Lemkin siktet med dette ikke bare til fysisk utryddelse av menneskene, men også kulturell utslettelse. Boken er et juridisk referansverk på over 700 sider og sammenstilte bestemmelser og dekreter utstedt av tyske myndigheter (eller deres klientstater) i 19 okkuperte land i Europa. 

Lemkin begynte dokumentasjonsarbeidet mens han var på flukt i Sverige i 1940 og fortsatte mens han arbeidet for USAs regjering. I boken gjentok Lemkin forslaget (opprinnelig lansert i Madrid i 1933) om forbud mot utslettelse av folkegrupper og etablering av en traktat som grunnlag for internasjonalt rettsoppgjør med gjerningspersonene. Boken er en av de grundigste redegjørelse tysk politikk i okkuperte områder mens krigen pågikk. Lemkin sammenfattet i Axis Rule in Occupied Europe sine begreper om barbari og vandalisme (som han introduserte over ti år tidligere) i begrepet folkemord.

 Lemkins definisjon og folkemordskonvensjonen 
Lemkin utelukket ikke folkemord som en enkelt voldelig hendelse, men beskrev det mer som prosess som ledet til fysisk utslettelse av gruppen på ulike måter. I USA begynte han å arbeide med overbevise verden om at folkemord måtte regnes som en internasjonal forbrytelse som burde håndteres av internasjonale domstoler. 

I 1948 spesifiserte han folkemord som angrep på tre nøkkelområder for en folkegruppe:Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210 Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210

 fysisk eksistens kan skje ved massakre på individene.
 biologisk kontinuitet. Folkemord ved angrep på biologisk kontinuitet kan skje ved drap, ved tvangssterilisering eller ved oppløsning av familier.
 åndelig/kulturelt uttrykk. Folkemord rettet mot folkegruppens kulturelle eksistens kan skje ved ødeleggelse av institusjoner, gudshus eller kulturminner, ifølge Lemkin.

Ødeleggelse av kulturuttrykk ville ifølge Lemkin ødelegge folkegruppens identitet og eksistens som gruppe selv om individene overlevde. For eksempel under og etter folkemordet på armenerne (fra 1915) pågikk omfattende ødeleggelse av kulturminner blant annet ødeleggelse av kirkebygg samt tvangsomvendelse til islam. Det var ifølge Lemkin helheten av angrep på folkegruppen som kjennetegnet folkemord.Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210 Lemkins definisjon la til grunn at folkemord ikke nødvendigvis skjedde raskt og voldelig, men beskrev det mer som prosess som ledet til fysisk utslettelse av gruppen på ulike måter. Lemkin mente at folkemord ofte handlet om å påtvinge undertrykkerens nasjonalitet. Lemkin fremholdt at folkemord ikke nødvendigvis innebærer umiddelbar ødeleggelse av en gruppe, men at det ofte begynner med forskjellige tiltak som har til hensikt å ødelegge de grunnleggende livsbetingelsene for en folkegruppe noe som vil lede til oppløsning av folkegruppen og til sist kan det også ende med død for medlemmene av gruppen.

Lemkin brukte de sistene årene av livet på temaet og egne penger i arbeidet med å gjøre begrepet folkemord kjent og anerkjent. Lemkin arbeidet overfor de juridiske fagmiljøene og overfor aktoratet i Nürnbergprosessen. I årene etter andre verdenskrig ble Lemkins opprinnelig begrepet anvendt og omformet gjennom rettsoppgjør mot nazistene og i folkemordskonvensjonen. Lemkin utformet opprinnelig et bredt og analytisk rammeverk for å beskrive undertrykkelse, forfølgelse og utryddelse av ulike grupper ofre; senere ble begrepet forstått som moderne massemord av en gruppe.

 Universell jurisdiksjon og domstol 
Lemkin gikk inn for universell jurisdiksjon der enhver stat kunne rettsforfølge selv om forbrytelsen, gjerningspersonen eller ofrene ikke hadde noe med staten å gjøre. Dette forslaget gikk opprinnelig ikke gjennom og konvensjonen gjaldt bare folkemord på eget territorium. I 1990-årene utvidet flere europeisk land sin strafferett til å gjelde folkemord uansett hvor i verden det hadde skjedd. Lemkin gikk også inn for å etablere en internasjonal straffedomstol og en slik straffedomstol (ICC) ble etablert i Haag i 2002 basert på traktat av 1998.

 Lauterpachts posisjon 
Folkerettseksperten Hersch Lauterpacht medvirket ved utforming av rettsgrunnlaget for Nürnbergprosessen (London-charteret) og bidro til aktoratets forberedelser.Philippe Sands (2017): East West Street: Personal Stories about Life and Law, Washington University Global Studies Law Review, vol 16, nr 3, s. 439ff, https://openscholarship.wustl.edu/law_globalstudies/vol16/iss3/6 Lauterpacht foreslo begrepet crimes against humanity (på norsk oftest gjengitt som forbrytelse mot menneskeheten) for omfattende overgrep mot sivilbefolkningen. Betegnelsen skulle dekke mord, tortur og andre overgrep og var et nytt begrep i folkeretten. Begrepet ble tatt inn i London-charteret og i tiltalen mot ledende nazistiske forbrytere på initiativ av Robert Jackson.Philippe Sands (2017): East West Street: Personal Stories about Life and Law, Washington University Global Studies Law Review, vol 16, nr 3, s. 439ff, https://openscholarship.wustl.edu/law_globalstudies/vol16/iss3/6Luban, D. (2004). A theory of crimes against humanity. Yale Journal of International Law, 29, 85.Robinson, J. (1972). The International Military Tribunal and the Holocaust-Some Legal Reflections. Israel Law Review, 7, 1.

Lauterpacht var motstander av Raphael Lemkins tilnærming, særlig begrepet folkemord som Lauterpacht mente var upraktisk og uten støtte i juridisk presedens. Han fryktet at fokus på grupper (folkegrupper) ville gå på bekostning av beskyttelse av individer. Britiske og sovjetiske representanter i aktoratet ønsket å ha folkemord med i dommen, men Robert H. Jackson som holdt avslutningsinnlegget fra amerikanske side nevnte ikke «folkemord». Lauterpachts utkast til det britiske aktoratets sluttinnlegget i Nürnberg understreket beskyttelse av enkeltmennesket mot barbari iverksatt av staten selv.Philippe Sands (2017): East West Street: Personal Stories about Life and Law, Washington University Global Studies Law Review, vol 16, nr 3, s. 439ff, https://openscholarship.wustl.edu/law_globalstudies/vol16/iss3/6 Lauterpacht mente at ofrene skulle betraktes som individer og ikke som medlemmer av en gruppe eller et kollektiv, mens Lemkins begrep om folkemord legger folkegruppen til grunn for vurdering og klassifisering av forbrytelsen.

Rettsoppgjøret mot nazistene

Lemkins bok Axis rule in occupied Europe (1944) fikk god anmeldelser i blant annet Washington Post og New York Times. Det er uklart om Murray C. Bernays, en amerikansk militærjurist som forberedte rettsoppgjøret, leste boken. Hilary Earl skriver at Bernays ideer er svært like Lemkins. Judge Advocate General's Corps, det amerikanske militæres juridiske tjeneste, sendte Lemkin til London sommeren 1945 for å arbeide i Robert Jacksons team som forberedte tiltalen. Lemkins folkemordsbegrep påvirket utformingen av London-charteret som lå til grunn for hovedprosessen i Nürnberg. Aktor Robert Jacksons tiltaledokumentet omtalte krigsforbrytelsene blant annet «deliberate and systematic genocide, viz., the extermination of racial and national groups». Lemkin hadde ingen offisiell rolle i Nürnberg og forlot Tyskland før dommen i hovedprosessen falt i oktober 1946.
Lemkin arbeidet uten å lykkes med å få folkemord med i tiltalen mot Hans Frank under Nürnbergprosessen. Nürnbergprosessen kodifiserte ikke folkemord ved å definere det i dommen, men dommen beskrev massemordene i form av Einsatzgruppenes virksomhet på østfronten. David Maxwell-Fyfe, britisk aktor i Nürnberg, tok opp temaet folkemord blant annet i kryssforhør av Konstantin von Neurath. Fyfe brukte begrepet genocide på samme måte som Lemkin ved at Fyfe omtalte en kulturell utslettelse av tsjekkerne som folkegruppe blant annet ved fordrivelsen av landets intelligensia. Fyfe beskrev massedrap i regi av SS (blant annet gjennom Einsatzgruppen) som en demonisk plan for folkemord, en plan som var nøye forberedt og gjennomført.

Ingen av de over 200 ledende nazistene ble i Nürnberg eksplisitt tiltalt for folkemord. I seks av de tolv etterfølgende Nürnbergprosessene var folkemord et tema. I sak 9 Einsatzgruppenprosessen og i sak 11 Rasse und Siedlungshauptamt-prosessen ble Lemkins begrep eksplisitt anvendt. Juristene i Nürnberg hadde en klar forestilling om at folkemord innebar «rasemord» og utryddelse. Disse to prosessene pågikk samtidig i 1947-1948 før folkemord var anerkjent som en internasjonal forbrytelse. Benjamin Ferencz brukte begrepet om Einsatzgruppenes og enkeltpersoners forbrytelser, og ikke som en forbrytelse begått av en folkegruppe mot en annen. Begrepet forekommer hyppig i de dokumentene fra saken mot de 207 personene tiltalt i Nürnberg. Mens rettsprosessene pågikk arbeidet FN med utkast til Folkemordkonvensjonen.

Tiltalen i Ministerieprosessen utarbeidet under Robert Kempners ledelse omfattet folkemord definert som både «germanisering» og utslettelse: «systematic program of genocide, aimed at the destruction of nations and ethnic groups within the German sphere of influence, in part by murderous extermination, and in part by elimination and suppression of national characteristics. The object of this program was to strengthen the German nation and the alleged "Aryan" race.»Priemel, K. C., & Stiller, A. (red.). (2012). Reassessing the Nuremberg Military Tribunals: transitional justice, trial narratives, and historiography (Vol. 16). Berghahn Books, s. 119.

I juli 1947 var en internasjonal gruppe juridiske eksperter (inkludert Telford Taylor) samlet i Brüssel for å drøfte den juridiske definisjonen av forbrytelser mot menneskeheten og hvordan dette var relatert til folkemord. Gruppen konkluderte i sin rapport med en anbefaling om at drap (eller handlinger som leder til død) utført i krig eller i fredstid mot individer eller mot grupper på grunn av deres rase, nasjonalitet, religion eller tro skal anses som forbrytelse mot menneskeheten og skal straffeforfølges som mord. Gruppen anbefalte at forbrytelser mot menneskeheten i form av utryddelse av et helt kollektiv skal kalles «folkemord» (engelsk: genocide) som foreslått av Lemkin og anvendt i Nürnberg.

Hartley Shawcross, britisk aktor i Nürnberg, var senere en ivrig motstander av Lemkins folkemordsbegrep. 

 Einsatzgruppenprosessen 

Myndighetene i Washington ba Telford Taylor, leder for aktoratet, om å beskrive forfølgelse av jøder og andre som folkemord i de etterfølgende Nürnbergprosessene. I forarbeidet til Einsatzgruppen-prosessen skrev en etterforsker blant annet at de tiltalte hadde gjennomført «mass murder (genocide)» i de okkuperte områdene. Einsatzgruppenprosessen frembragte klare bevis for folkemord i henhold til Lemkins definisjon. Bevisene i Einsatzgruppenprosessen var overveldende med nøyaktig beskrivelse av over 1 million mord og tidligere hadde Otto Ohlendorf levert et utilslørt vitnemål i saken mot Ernst Kaltenbrunner.

Tiltalen i Einsatzgruppe-prosessen definerte forbrytelser mot menneskeheten i to punkter:
 Mellom mai 1941 og juli 1943 utførte de tiltalte forbrytelser mot menneskeheten i form av forfølgelse, mord, utryddelse og andre umenneskelige handlinger mot sivilbefolkningen.
 Handlingene nevnt i punkt 1 ble utført som ledd i et systematisk folkemordsprogram med sikte på å ødelegge etniske grupper ved morderisk utryddelse.
Det andre punktet kobler sammen eller skaper et stort overlapp mellom forbrytelser mot menneskeheten og folkemord. De ble dermed implisitt tiltalt for folkemord. Aktor Benjamin Ferencz redegjorde i åpningsinnlegget for at drap på forsvarsløse sivile i krig er en krigsforbrytelse og at disse drapene samtidig inngikk i en annen, større og mer alvorlig forbrytelse nemlig folkemord. Aktor fremholdt at rettssaken ville «show that the deeds of the men in uniform were the methodical execution of long-range plans to destroy ethnic, national, political and religious groups which stood condemned in the Nazi mind. Genocide—the extermination of whole categories of human beings, was a foremost instrument of the Nazi doctrine». I rettsoppgjøret mot nazistene ble forbrytelser mot menneskeheten brukt i svært bred betydning for å fange opp et bredt spekter av overgrep, FNs senere definisjon var snevrere.

I Einsatzgruppen-prosessen la påtalemakten omfattende bevis til grunn for at massemordene var planlagt. Otto Ohlendorf fortalte etterforskerne at massedrapene på sovjetiske jøder var planlagt og ordren gitt av Hitler før invasjonen. Hitlers og nazistenes antisemittisme og jødeforfølgelsene før 1941 styrket bildet av at massemordet var planlagt og ikke tilfeldige og heller ikke utilsiktet biprodukt av krigen. De detaljerte rapportene fra Einsatzgruppene viste at massakrene var systematiske noe som tydet på at massakrene inngikk i en større plan. Påtalemakten antok at alle jødene i Sovjetunionen ville ha blitt drept dersom Hitlers antatte plan hadde blitt fullført. Rettsoppgjøret tok ikke stilling til når og av hvem planen faktisk ble lagt og ordren faktisk gitt, noe som har stått sentralt i den senere historiefaglige diskusjonen om ansvar for holocaust.

Lemkin beskrev folkemord som en kollektiv forbrytelse noe som kunne stride mot et liberalt prinsipp om individuelt strafferettslig ansvar. I Nürnberg ble individuelt ansvar lagt til lederne som ble holdt ansvarlige i kraft av sin mulighet til å gi ordrer. Påtalemakten la til grunn at de omfattende massakrene ikke kunne være resultat av feil hos noen villfarne underordnete. Lemkin var opptatt av at dommen, ikke bare aktor, brukte begrepet folkemord for ellers ville det se ut til at aktor ikke hadde bevist folkemord og han ble svært skuffet da hovedprosessen i Nürnberg ikke la begrepet til grunn. I saken mot Oswald Pohl og i Einsatzgruppen-prosessen forsøkte dommer Michael Musmanno å utvikle og konkretisere begrepet folkemord og skrev blant annet at «folkemord er den vitenskapelige utryddelsen av en rase».

 FNs folkemordkonvensjon 

 Forarbeid 
FNs generalforsamling vedtok 11. desember 1946 enstemmig en resolusjon som fordømte folkemord og som innledet arbeidet med å utarbeide traktat om forbud mot folkemord. Resolusjon kom på bakgrunn av Nürnbergprosessen som ble avsluttet 2 måneder tidligere. FNs generalsekretær, Trygve Lie, ga deretter en komite bestående av Lemkin, Vespasian Pella og Henri Donnedieu de Vabres i oppdrag å lage et første utkast til folkemordkonvensjon. Pella var en rumensk ekspert på folkerett og viktig kilde til Lemkins ideer. Donnedieu de Vabres var en fremstående fransk ekspert på internasjonal strafferett og dommer i Nürnbergprosessen.Mégret, F. (2020). Henri Donnedieu de Vabres: Penal Liberal, Moderate Internationalist and Nuremberg Judge. In F. Mégret & I. Tallgren (Eds.), The Dawn of a Discipline: International Criminal Justice and Its Early Exponents (pp. 146–173). chapter, Cambridge: Cambridge University Press.  https://doi.org/10.1017/9781108769105

I 1946 hadde Lemkin arbeidet for å samlet til støtte for en folkemordskonvensjon. I Paris var han tilstede ved fredsforhandlingene i 1946 der han fåfengt forsøkte få inn en betingelse om at aksemaktene skulle inkludere folkemord i sine straffelover. Lemkin argumentere i mai 1946 overfor generalsekretær Trygve Lie om at Nürnberg-dommen innebar en rett for folkegrupper til å eksistere og rett for andre stater til å intervenere for å beskytte forfulgte minoriteter. Lemkin drev lobbyvirksomhet overfor Tsjekkoslovakias utenriksminister Jan Masaryk og den sovjetiske utenriksministeren Andrej Vysjinskij. Noen av delegatene til FNs generalforsamling foreslo «utryddelse» (engelsk: extermination) som alternativ til «folkemord». Den fremstående juristen Abdel Monim Bey Riad (død 1947), medlem av Saudi-Arabias delegasjon, frarådet dette fordi «utryddelse» ikke er spesifikt om mennesker (brukes også om dyr og insekter) og at uttrykket kunne fungere begrensende ved at det antydet at alle medlemmer av gruppene måtte drepes for at begrepet skulle være relevant. Frede Castberg, jussprofessor og medlem av den norske delegasjonen, lovet at Norge ville støtte at folkemord kom på generalforsamlingens dagsorden i 1946. Castberg anbefalte Lemkin å søke støtte fra en koalisjon av mindre stater fordi små land baserer seg mer på folkeretten enn det stormaktene gjør.

Lemkin drev utstrakt lobbyvirksomhet for å få vedtatt en folkemordskonvensjon. Han skrev til personlig til alle FN-utsendinger og utenriksministre, og sørget for at disse også fikk henvendelser fra interessegrupper i hjemlandet. Pearl S. Buck, Aldous Huxley, Bertrand Russell og Gabriela Mistral publiserte i november 1947 en appell i New York Times.

 Vedtak i 1948 
En måned etter Nürnberg-dommen stadfestet FNs generalforsamling at Nürnberg-charteret, dommen i Nürnbergprosessen og forbrytelser mot menneskeheten inngår i folkeretten.Sands, P. (2017). East West Street: Personal Stories About Life and Law. Washiongton University Global Studies Law Review, 16, 439. Konvensjonen ble vedtatt enstemmig av FNs generalforsamling 9. desember 1948, dagen etter ble Menneskerettighetserklæringen vedtatt. Folkemordskonvensjonen, til forskjell fra mennesekrettserklæringen, er en traktat som forplikter statene. New York Times skrev i den forbindelse en rosende omtale av Lemkins 15 år lange arbeid. Lemkin var til stede i Palais de Chaillot, Paris, der generalforsamlingen ble avholdt. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: intent) må bevises.Nersessian, D. (2019). A modern perspective: The current status of cultural genocide under international law. Cultural Genocide, 62-92. Routledge. DOI: 10.4324/9781351214100-4

Folkemord defineres i FNs konvensjon av 9. desember 1948 om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (folkemordkonvensjonen) som «en hvilken som helst av de følgende handlinger som er begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan:
 å drepe medlemmer av gruppen;
 å forårsake alvorlig legemlig eller sjelelig skade på medlemmer av gruppen;
 bevisst å la gruppen utsettes for levevilkår som tar sikte på å bevirke dens fysiske ødeleggelse helt eller delvis;
 å påtvinge tiltak som tar sikte på å forhindre fødsler innen gruppen;
 med makt å overføre barn fra gruppen til en annen gruppe.»

Uttrykket «ødelegge helt eller delvis» (in whole or in part) sikter til hensikten med handlingene, ikke om dette oppnås. Det er ikke nødvendig at målet om å ødelegge gruppen for at handlingene skal regnes som folkemord. «Delvis» (in part) kan bety vesentlige (engelsk: substantial) deler av folkegruppen, USA har lagt denne betydningen til grunn i sin forståelse av bestemmelsene.(Betegnelsen «delvis» kan sikte til den delen av folkegruppen som holder til innenfor et bestemt geografisk område slik tilfellet var da det osmanske regimet gikk løs på etniske armenere innenfor egne grenser (ikke etniske armenere på andre territorier). Konvensjonen var resultat av forhandlinger der Sovjetunionen fikk gjennomslag for at politisk motiverte massedrap ikke skulle inkluderes. Lemkins vekt på kulturaspektet ved folkemord ble ikke innarbeidet i den vedtatte konvensjonen. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: intent) må bevises og folkemord etter konvensjonen omhandler i praksis rasistisk motivert massemord.

Hvor folkemord har forekommet
Ifølge Scully er folkemord sjeldnere jo rikere landet er. Folkemord har sjelden blitt utført av demokratiske stater og i stor utstrekning av kommunistiske regimer. Befolkningen for øvrig kan akseptere diskriminering og folkemord fordi de selv tjener på det. Gjerningsmennene kan også ha økonomiske motiver.Scully, G. W. (1997). Democide and genocide as rent-seeking activities. Public Choice, 93(1-2), 77-97. Ifølge Rummels forskning skjer folkemord av denne type stort sett bare i regi av autoritære eller totalitære regimer, mens demokratiske land sjelden eller i liten utstrekning dreper egne borgere.

Store folkemord
 Land  Periode  Omfanga  Merknad Kina  1949-1987    kommunistisk Sovjetunionen 1917-1987   av dette 10 millioner «genocide», kommunistisk Tyskland 1933-1945 av dette  egne innbyggere Kambodsja 1975-1979    hovedsakelig egne innbyggere, kommunistisk Pakistan  1958-1987    Tyrkia  1919-1987  
aMedregnet det Scully kaller democide.
Eksempler
 Folkemordet på herero- og namafolket i 1904-1908 i det tyske Sydvest-Afrika (dagens Namibia) ble det første folkemordet i det 20. århundre Mahmood Mamdani, When Victims Become Killers: Colonialism, Nativism, and the Genocide in Rwanda, Princeton University Press, Princeton, 2001, p. 12, hvor anslagsvis - hereroer og  namaer ble drept.Colonial Genocide and Reparations Claims in the 21st Century: The Socio-Legal Context of Claims under International Law by the Herero against Germany for Genocide in Namibia, 1904-1908 (PSI Reports) by Jeremy Sarkin-HughesEmpire, Colony, Genocide: Conquest, Occupation and Subaltern Resistance in World History (War and Genocide) (War and Genocide) (War and Genocide) A. Dirk Moses -page 296(From Conquest to Genocide: Colonial Rule in German Southwest Africa and German East Africa. 296, (29). Dominik J. Schaller)The Imperialist Imagination: German Colonialism and Its Legacy (Social History, Popular Culture, and Politics in Germany) by Sara L. Friedrichsmeyer, Sara Lennox, and Susanne M. Zantop page 87 University of Michigan Press  1999
 Mellom 400 000 og 1,5 millioner armenere døde eller ble massakrert i Det osmanske riket under ledelse av Ungtyrkerne i årene 1914-1919http://www.britannica.com/EBchecked/topic/35323/Armenian-massacreshttp://www.aftenposten.no/nyheter/uriks/Frankrike-forbyr--benekte-folkemord-6726784.htmlCarl Bialik, «Killings From 90 Years Ago Haunt Turkey in its EU Bid  », The Wall Street Journal, 16. mai 2005.http://www.aftenposten.no/nyheter/uriks/article1291578.ece Rudolph Rummel klassifiserer folkemordet på armenerne som et av det største på 1900-tallet («lesser megamurders») i klassen under Tysklands drap på østfronten («deka-megamurders»). Ungtyrkernes regime har Rummel på listen over de 15 meste dødelig regimene på 1900-tallet. Folkemordet skjedde i ly av verdenskrigen og i slike tilfeller kan det være vanskelig å skille fra dødsfall som følge av krigshandlinger, men Rummel skriver at for armenernes tilfelle var dette lett på samme måte som massedrap på jødene under andre verdenskrig («The Holocaust during the Second World War and genocide of the Armenians during the First World War are easy cases of this separation.»)Rummel, R. J. (1994). Power, genocide and mass murder. Journal of Peace Research, 31(1), 1-10.
 Holodomor, sultkatastrofen i Ukraina 1932-1933, omtales som et folkemord iverksatt av sovjetiske myndigheter noe som er faglig og politisk omstridt delvis relatert til krigen i Ukraina.
 Nanjing-massakren 1937-1938: inntil 300 000 sivilister og krigsfanger myrdet av japanske okkupasjonsstyrker.
 Andre verdenskrig: Opptil 6 millioner jøder døde under holocaust, det nasjonalsosialistiske Tyskland kampanje for å fjerne jødene fra Europa i årene 1938-1945.HL-senteret 
  Saddam Hussein  startet i 1988 anfalkampanjen mot kurderne i Nord-Irak  som kulminerte i gassangrepet på Halabja. Kampanjen  er karakterisert som folkemord av blant andre Human Rights Watch.http://hrw.org/reports/1993/iraqanfal/ANFAL.htm Også Baath-regimets forfølgelse av de sjia-muslimske fayli-kurderne ble fastslått å være folkemord av det irakiske parlamentet i august 2011.
I august 2006 ble Iraks tidligere president Saddam Hussein og flere av  hans medarbeidere stilt for retten i Bagdad, anklaget for folkemord gjennom den såkalte anfal-kampanjen i 1988 mot den  kurdiske befolkningen i Nord-Irak. Dødsdommen mot Hussein omfattet ikke anfal-kampanjen, men Ali   Hassan al-Majid – kjent som kjemiske Ali –  som var den militære lederen for anfalkampanjen  ble dømt til døden. Internasjonale domstoler kan imidlertid maksimalt ilegge livstidsdommer.
 Folkemordet i Rwanda;  tutsier og moderate hutuer ble massakrert av hutumilitser i 1994.hlsenteret.no: «Folkemordet i Rwanda»  Saker har vært behandlet særlig ved Det internasjonale tribunalet for Rwanda. Bevis for intensjonen om å utrydde eller ødelegge en folkegruppe ble avledet av den konstante oppmuntringen til mord og av en uttalt politikk fra ledelsen.
 Srebrenica-massakren 1995 – folkemord på muslimer i Srebrenica utført av bosnisk-serbiske styrker.aftenposten.no: «Staten Serbia anklages for folkemord»Hayden, R. M. (2007). Ethnic cleansing’and ‘genocide. European journal of public health, 17(6), 546-547.

 Rettssaker 

 Før konvensjonen 
Sakene mot Amon Göth og Arthur Greiser ble fullført før Nürnbergprosessen og de polske dommerne var de første som brukte begrepet folkemord. UN War Crimes Commission regnet sakene mot Göth, Greiser og Rudolf Höss som folkemordsprosesser.

 På grunnlag av konvensjonen 
Den første dommen ved en internasjonal domstol for folkemord skjedde i 1998 da John Paul Akeyesu ble tiltalt og dømt for medvirkning til folkemordet i Rwanda. Akayesu ble dømt for folkemord og forbrytelser mot menneskehetene for sin ledelse av massakrer da han var borgermester i byen Taba.

Saker relatert til Srebrenica har vært behandlet ved Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia i Haag. Saken mot Slobodan Milosevic omfattet tiltale for folkemord: Aktoratet hevdet at Milosevic på kriminell måte arbeidet for utryddelse og deportasjon av alle ikke-serbere som del av en systematisk plan for å etablere et etnisk rent Stor-Serbia. 

I 1993 klaget Bosnia Restjugoslavia, senere Serbia, inn for Den internasjonale domstolen (ICJ) i Haag for brudd på Folkemordkonvensjonen. ICJ fant at overgrepene, med unntak av massakren i Srebrenica i 1995, ikke oppfylte konvensjonens kriterier for folkemord.

I 1999 klaget Kroatia Restjugoslavia, senere Serbia, inn for ICJ for brudd på Folkemordkonvensjonen. ICJ fant at genocidale handlinger (actus reus) hadde funnet sted i Østslavonia, men at de ikke kunne påvise genocidal intensjon (dolus specialis), verken gjennom direkte beskrivelser eller gjennom handlingsmønster som i stedet pekte mot etnisk rensing.

Gambia klaget i 2019 Myanmar inn for ICJ og anklaget dem for folkemord mot Rohingya. 

Ukraina klaget i 2022 Russland inn for ICJ. De anklaget blant annet Russland for falske anklager om folkemord i Luhansk og Donetsk som grunnlag for å anerkjenne dem og for å sette i gang en «special military operation» mot Ukraina.

Sør-Afrika har klaget i 2023 Israel inn for ICJ. Bakgrunnen er krigen i Gaza (fra 2023). Sør-Afrika hevder at Israel driver folkemord mot palestinerne i Gaza og høringene om saken begynte 11. januar 2024. Sør-Afrika argumenterte på grunnlag av de konkrete handlingene fra Israels side og hevder at Israels myndigheter har åpenlys «folkemorderisk intensjon».

Folkemord og etnisk rensing

Betegnelsen etnisk rensing brukes om tiltak for å gjøre områder etnisk homogene ved å fordrive folkegrupper fra sine hjemsteder. Slike fordrivelser skjer ofte ved hjelp av vold eller trusler. Betegnelsen ble særlig brukt i forbindelse med borgerkrigene i Jugoslavia på 1990-tallet. Kroatiske styrker fordrev blant annet muslimer fra Mostar og fordrev etniske serbere fra Krajina. Serbiske styrker fordrev personer av andre etnisiteter fra Øst-Slavonia og fra deler av Bosnia. Fordrivelsene i det tidligere Jugoslavia ble ofte ledsaget av overgrep mot sivile, ødeleggelse av kirker og moskeer, og konfiskering av privat eiendom. Lignende mål og metoder har forekommet i flere tilfeller gjennom historien. Fordrivelsen av etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia ble ledsaget av utslettelse av spor etter det etnisk tyske.Hayden, R. M. (1996). Schindler's fate: Genocide, ethnic cleansing, and population transfers. Slavic Review, 55(4), 727–748. 
Folkeretten definerer ikke begrepet etnisk rensing og har ikke egne bestemmelser på området. De konkrete handlingene som til sammen får preg av etnisk rensing vil som regel være i strid med blant annet menneskerettene. Omfang og systematikk i et tilfelle av etnisk rensing kan innebære at det dreier seg om forbrytelse mot menneskeheten eller krigsforbrytelse, og i det mest alvorlige tilfellene folkemord. Historikeren Andrew Bell-Fialkoff viser til folkemordet på armenerne og folkemord på jødene og andre grupper som eksempel på etnisk rensing som gikk over i folkemord: Nazi-Tysklands forsøk på å fjerne jødene fra Europa, å gjøre området Judenrein, kulminerte i ren utryddelse. Holocaust kombinerte deportasjon, befolkningsforflytning, massakrer og folkemord.Bell-Fialkoff, A. (1993). A brief history of ethnic cleansing. Foreign Affairs, vol 72, no 3 (summer 1993), 110–121.

Etnisk rensing var ikke et tema i rettsoppgjøret etter folkemordet i Rwanda fordi kriteriene for folkemord var helt klare. I forbindelse med rettsoppgjøret etter jugoslaviakrigene ble det diskutert både juridisk og politisk om etnisk rensing kan regnes som folkemord. Påtalemakten regnet Milosevic-regimets etniske rensing i Kosovo i 1999 som straffbare tilfeller av deportasjon og forfølgelse (engelsk: persecution) som forbrytelser mot menneskeheten.Schabas, W. A. (2008). Genocide Law in a time of Transition: Recent Developments in the Law of Genocide. Rutgers Law Review, 61, 161. Professor Robert M. Hayden har advart mot å bruke betegnelsen folkemord upresist og lite gjennomtenkt, og misbruk av merkelappen folkemord kan delvis ha utløst intervensjonen i Kosovo-krigen ifølge Hayden.Hayden, R. M. (2007). Ethnic cleansing’and ‘genocide. European journal of public health, 17(6), 546–547.

Folkerettsjuristen Felix Ermacora mente at fordrivelsen av etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia oppfylte kriteriene for å bli betegnet som folkemord fordi antallet drepte ikke var avgjørende i og med at fordrivelsen var planlagt og iverksatt med det mål å fjerne en folkegruppe. Den amerikanske professoren Robert M. Hayden mener at den tilsiktede etniske rensingen og utslettelsen av spor etter tysk kultur i Tsjekkoslovakia samsvarer med folkemordkonvensjonens definisjon av folkemord.Hayden, R. M. (1996). Schindler's fate: Genocide, ethnic cleansing, and population transfers. Slavic Review, 55(4), 727–748.

Ved utforming av folkemordskonvensjonen ble etnisk rensing utelatt med vilje; et forslag om å ta med fordrivelser fra hjemstedet ble nedstemt. Fordrivelsen av etnisk tyske fra Øst-Europa ble støttet av de allierte 3 år før folkemordkonvensjonen ble utformet.Schabas, W. A. (2008). Genocide Law in a time of Transition: Recent Developments in the Law of Genocide. Rutgers Law Review, 61, 161.

I saken mot Milomir Stakić ved Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia uttalte retten at det må trekkes et klart skille mellom fysisk utslettelse av en folkegruppe og spredning av en folkegruppe - fordrivelse av en folkegruppe fra et territorium er ikke tilstrekkelig å si at det dreier seg om folkemord:Schabas, W. A. (2008). Genocide Law in a time of Transition: Recent Developments in the Law of Genocide. Rutgers Law Review, 61, 161.

Professor i folkerett William Schabas skriver at domstolen ga en autoritativ definisjon av etnisk rensing som «tvungen flytting» eller «rendering an area ethnically homogeneous by using force or intimidation to remove persons of given groups from the area» (gjøre et område etnisk homogent ved å bruke makt, trusler eller frykt for å fjerne personer tilhørende bestemte grupper fra området). Spørsmålet om å utvide definisjonen av folkemord til å omfatte etnisk rensing eller «kulturelt folkemord» har vært diskutert. Ved Roma-konferansen i 1998 var det ingen tendens til å gjøre en slik utvidelse.

 Suverenitet og universell jurisdiksjon 
FNs verdenstoppmøte vedtok i 2005 beskyttelsesansvar (responsibility to protect, R2P)  som del av slutterklæringen. Bruk av militærmakt for å stanse andre staters massive overgrep (for eksempel folkemord eller etnisk rensing) mot egen befolkning er i strid med tradisjonell oppfatning av suverenitet.

Etter andre verdenskrig har mange stater sluttet opp om ideen at noen forbrytelser, særlig folkemord og forbrytelser mot menneskeheten, er så alvorlige at det angår hele verden og at det er viktig å sikre straffeforfølgelse. Internasjonale straffedomstoler og universell jurisdiksjon kan være måter å sikre rettsforfølgelse. Ifølge folkeretten kan stater som hovedregel bare regulere handlinger som gjelder egne borgere, eget territorium eller landets politiske integritet. Ved universell jurisdiksjon kan en stat rettsforfølge handlinger uten relasjon til eget land, begått i utlandet av en utenlandsk borger. Universell jurisdiksjon vil som regel være i strid med suvereniteten. Folkemordskonvensjonens artikkel VI gir jursidiksjon til territorialstaten og eventuelle interasjonale straffedomstoler, og verken forbyr eller hjemler universell jurisdiksjon. Noen få land (Australia, Canada, Etiopia, Finland, Nederland, Norge, Spania, Storbritannia og Tyskland) har i nasjonal lovgivining innført universell jursidiksjon for folkemord.

 Folkemord og folkerettslig sedvane 
Folkerettslig sedvane (customary international law) fastslår alle staters forpliktelser når det gjelder folkemord, enten de er signatarstater til konvensjonen eller ikke, ifølge de fleste sentrale kilder, i første rekke ICJ, ILC, ICTY, ICTR og ICC. Enkelte kilder anser folkerettslig sedvane for å gå lengre enn konvensjonen. FNs generalforsamlings resolusjon 96(I) fra 1946 har en bredere definisjon, og Nürnberg- og Tokyo-tribunalene opererte med utvidende definisjoner. Ratner et al viste allikevel til at staters praksis foreløpig ikke ga tilstrekkelig støtte til en bredere definisjon enn konvensjonen.

 Drøfting av begrepet 
 Hvilke handlinger og målgrupper som inkluderes 
Den nederlandske jusprofessoren Pieter Drost foreslo i 1959 den videre definisjonen «the deliberate destruction of physical life of individual human beings by reason of their membership of any human collectivity as such». Ifølge Drosts forslag ville sosiale eller politiske grupper bli regnet som ofre for folkemord og Drost omtalte dette som forbrytelse begått av stater. Den sørafrikanske sosiologen og apartheid-motstanderen Leo Kuper foreslo folkemord som «crime against a collectivity, taking the form of mass slaughter, and carried out with explicit intent». Folkemordseksperten Israel Charny foreslo en vid definisjon av folkemord som «the mass killing of substantial numbers of human beings, when not in the course of military action against the military forces of an avowed enemy, under conditions of the essential defenselessness and helplessness of the victims». Den amerikanske sosiologen Irving Horowitz advarte mot en svært inkluderende definisjon fordi det da blir lett for hvem som helst å bli offer.

 Intensjon 
Betegnelsen folkemord forutsetter i praksis at overgripernes toppledere hadde som mål å ødelegge folkegruppen. Underordnete kan gjøre seg skyldige i folkemord dersom de var klar over sammenheng mellom egne handlinger og planen om å ødelegge folkegruppen. Dette innebærer en stor bevisbyrde. Det er ikke krav om at målsettingen om å ødelegge folkegruppen oppnås; det er tilstrekkelig at noen handlinger utføres. Folkemord er ofte vanskelig å bevise fordi de som står bak sjelden etterlater seg bevis (for eksempel dokumenter) som viser en slik intensjon eller målsetting.

Kravet om at gjerningspersonene har en intensjon eller mål om å ødelegge en folkegruppe er mindre omstridt enn hvilke handlinger eller grupper som inkluderes. I tilfellet holodomor 1932-1933 er det et avgjørende spørsmål om Stalin skapte sultkatastrofen med vilje som ledd i en plan. Dersom Stalin og toppledelsen ikke skapte sultkatastrofen med en intensjon er det mer tvilsomt om holodomor var et folkemord, selv om Stalin ikke gjorde noe for å motvirke katastrofen.

«Democid»
I tilfeller der staten dreper deler av befolkningen i landet brukes på engelsk også betegnelsen democide, mens genocide brukes om utstrakt drap på minoriteter. Scully legger også vekt på at slike drap skjer (i regi) av statsapparatet. Rudolph Rummel lanserte begrepet democide og han skjelner mellom fire hovedtyper:

 genocide - folkemord etter FNs konvensjon
 politicide - drap på grupper av personer basert på politiske motiver
 massedrap eller massakrer generelt
 terror - dødsskvadroner og forsvinninger 

 Kritikk av begrepet 
Rebekah Moore skriver at folkemord er et tiltrekkende begrep for de som ønsker å oppnå en særlig offerstatus. Betegnelsen folkemord gir en moralsk særlig kraftfull argumentasjon eller assosiasjon som for eksempel «massedød» ikke gir. I Ukraina har klassifisering av sultkatastrofen holodomor som folkemord vært faglig og politisk omstridt: Politisk har pro-russiske grupperinger i Ukraina motsatt seg denne klassifisering og i stedet beskyldt ukrainske myndigheter for folkemord i Donbas, mens anti-russiske grupperinger har beskyldt Putin for å være en etterfølger til Stalins sultpolitikk.

Folkemord assoisseres særlig med holocaust og det blir lett til at andre antatte folkemord sammenlignes med eller måles opp mot holocaust. Dette har ifølge den amerikanske historieprofessoren Peter Novick ført til en viss «holocaust-misunnelse» blant folkegrupper som opplever forfølgelse uten å nå opp til holocaust-standarden.

Philippe Sands er kritisk til at det har oppstått en oppfatning av at folkemord er den ultimate forbrytelse som rangerer høyere enn forbrytelser mot menneskeheten eller krigsforbrytelser i ondskap.Sands, P. (2017). East West Street: Personal Stories About Life and Law. Washiongton University Global Studies Law Review, 16, 439.

Forskning
Vitenskapelige studier av folkemord og annen politiske motivert massevold begynte særlig 1960-tallet. Raul Hilbergs standardverk om holocaust (1961) og Hannah Arendts Eichmann i Jerusalem er kjente verk fra denne tiden. Disse to verkene brukte vanlige historiefaglige og samfunnsvitenskapelige metoder for å studere holocaust. Leo Kuper gjorde en sammenligning av holocaust og andre folkemord. Folkemordet i Rwanda ga fornyet interesse for forskninge på folkemord. Tilgang til arkiver og andre kilder i Øst-Europa etter 1990 har fremmet forskningen på temaet.

Forklaringer på hvorfor folkemord skjer omfatter blant annet menneskets iboende evne til ondskap, kollektive bevegelser, strukturelle og sosioøkonomiske forhold. Zygmunt Bauman har argumentert for at holocaust kunne skje i et moderne samfunn med preget av byråkrati og ansvarspulverisering. Forholdene i Rwanda har vært fremholdt som argumenter mot Baumans teori: I Rwanda var nærhet mellom offer og gjerningsperson typisk og forbrytelsen var industriell og kamuflert. Et fellestrekk ved folkemord er at den politiske ledelsen gir ordre eller klarsignal til massedrad og ideer eller ideologier som rettferdiggjør handlingene. Historikeren Ben Kiernan mener at religion, rase og territorium ofte går igjen i blant ideologiene som har ligget til grunn for folkemord, noe som er tydelig blant i holocaust og folkemordet på armenerne. Kiernan observerte en viss pragmatisme ved at målgrupper, motiver og metoder utviklet seg underveis i gjennomføring av et folkemord. 

Filosofen Jonathan Glover mente at en ondartet stammetenking («tribalisme») er typisk for folkemord og politisk motivert massedrap. Sosiologen Barrington Moore jr mente at forestillinger om moralsk renhet har vært en drivkraft i mange folkemord. Filosofen Isaiah Berlin fremhevet forestillinger om og forsøk på skape et utopisk samfunn som drivkraft: tilhengerne kunne på denne måte tro at de bidro til noe godt ved å gjøre noe ondt.

 Noter 

 Referanser 

 Litteratur 
 Evil and Human Agency: Understanding Collective Evildoing, av Arne Johan Vetlesen, Cambridge: Cambridge University Press (2005), ISBN 0-521-85694-9
 Folkemordenes svarte bok: Politisk massevold og systematiske menneskerettighetsbrudd i det 20.århundret, redigert av Bernt Hagtvet, Oslo: Universitetsforlaget (2008), ISBN 978-82-15-01308-4
  2. utgave
 (basert delvis på doktoravhandlingen The Life and Works of Raphael Lemkin. A Political History of Genocide in Theory and Law ved State University of New Jersey, 2014)

 Eksterne lenker 

 Folkemordkonvensjonen
 Folkemord.no Informasjonsside om folkemord fra HL-senteret
 FN om folkemord


Kategori:Voldsforbrytelser