Seter

Hovedartikkel: Setring
Ei seter er et sesongdrevet anlegg for husdyrbruk i utmarksområder; en type bebyggelse som oppsto for å utnytte beitet i områder som ikke egnet seg til helårsbosetning. Gressvollen som typisk ligger i direkte tilknytning bygningene på setra kalles en derfor en setervoll.

Seterrettighetene er en beiterettighet som vanligvis har tilhørt gårdsbruk som ligger et stykke unna, ofte også mye lavere i landskapet, der driftssesongen er lengre. Setring var en driftsform som sto sentralt i eldre jordbruk der landskapet lå til rette for det, særlig i fjellområder som f.eks. i Norge og Alpene. Melkeproduksjon med foredling til mer holdbare produkter sto sentralt i all seterdrift.

På Vestlandet brukes «seter» eller «støl» («støyl») om det som på Østlandet og i Trøndelag kalles «setergrend» eller «seterlag», det vil si en samling sel og andre seterhus som tilhører flere bruk og i noen tilfeller også flere matrikkelgårder. På Vestlandet var det vanlig at gårder med dårlige fjellbeiter i nærheten leide seter et stykke unna, ofte måtte buskapen fraktes lang vei også med båt.Tvinnereim, Jon: Seterdrift i Nordfjord. Frå full drift til nedlegging. Høgskolen i Volda, arbeidsrapport nr 40, 1997. 

Setring var en del av det førindustrielle jordbruket der også marginale ressurser ble utnyttet.

I desember 2024 ble norsk og svensk seterkultur innskrevet på UNESCOs liste over verdens immaterielle kulturarv.

 Etymologi 
Ordet «seter» kommer av norrønt setr eller sætr og henger sammen med verbet «sitte».Orel, Vladimir (2003): A Handbook of Germanic Etymology. Brill. Ivar Aasens Norsk Ordbog definerer Sæter som «en afsidesliggende Græsgang med en Sommerhytte, hvori koernes Mælk bliver tilberedt til hjembringelse», og Sæterbol som «Sæterplads med dertil hørende Huse, betragtes som Eiendom».Aasen, Ivar (1918): Norsk Ordbog med dansk Forklaring. Fjerde uforandrede Udgave. Udgiven av Vestmannalaget. Kristiania: Cammermeyers forlag. Falk og Torps etymologiske ordbok definerer «seter» som «sommeropholdsted for buskapen». Ifølge Falk og Torp er ordet også i slekt med ord på andre indoeuropeiske språk med betydninger som «sete», «leir» og «bolig».Hjalmar Falk og Alf Torp (1903): Etymologisk ordbog over det norske og det danske sprog. (Originalutgave Kristiania: Aschehoug). Faksimileutg. Oslo: Bjørn Ringstrøms antikvariat. Ordet «støl» definerer Falk og Torp som «melkeplads», «sæter», fra norrønt stǫðull som betyr «grunnvoll», «stilling», «plass». «Støl» og «seter» har vært brukt om hverandre.Asphjell, Turid mfl. (red): Til seters - setrar i Norddal. Valldal bygdekvinnelag, 2012, s.14. «Støl» er særlig utbredt på Vestlandet og i fjellbygdene fra Agder i sør til Gudbrandsdalen i nord.
miniatyr|Til seters. Illustrasjon hentet fra boken "Norge fremstillet i Tegninger", Adolph Tidemand (1848)
Ordet «seter» finnes på svensk side av grensen i Herjedalen, Jämtland, Värmland og Dalarna, samt på Shetland. I de fleste norske dialekter heter det nå «ei seter» (hunkjønn), men i eldre former var ordet intetkjønn og i gammelnorsk var det to intetkjønnsord: «sætr» og «setr». Det gammelnorske ordet skriver seg fra «å sitte» og betyr et sted å sitte, oppholdssted, bosted, samt beitemarker med hus. I gammelnorsk ble intetkjønn brukt i flertall når det dreide seg om flere bus på samme sted, mens hunkjønn entall ble brukt i kollektiv betydning for det samme. I blant annet Ålen og Nord-Østerdal brukes intetkjønn om det enkelte hus, mens hunkjønn brukes kollektivt om hele seterkomplekset. I Trøndelag, i Østerdalen og i Solør har «voll» blitt brukt synonymt med «setervoll». I Jämtland og Herjedalen brukes «vall» synonymt med «seter». På Tynset, i Oppdal, i Odal og Solør har «vang» blitt brukt i betydningen «melkeplass uten hus» eller «inngjerdet setervoll». I Valdres har «ås» blitt brukt i betydningen «seter» der f.eks. «heimås» betyr «heimseter». På steder med mer enn en seter til hver gård brukes navnet til å angi ulike slags setrer. Seter nærmest gården brukes vår og høst («vårseter», «heimseter») mens «høgseter» eller «sommerseter» ligger langt fra gården og brukes om sommeren.Namn i fjellet, redigert av Jørn Sandnes og Per Tylden. Oslo: Samlaget, 1968.

Betegnelsen seter finnes ikke på Island noe som av Jørn Sandnes ble tolket som setring ikke er eldre enn middelalderen.

 Betegnelse på andre språk 
På tysk kalles seter eller setring blant annet Almwirtschaft, Alpbetrieb eller Sennerei. Alp (som i Alpene) eller Alm brukes i betydningen fjellbeite eller seter. En Senn er på tysk en budeie eller gjetergutt. Sennhütte eller Senne brukes i betydningen seter.Wolfgang Pfeifer (red.) Etymologisches Wörterbuch des Deutschen (1995, utgave 2004)  I deler av alpene har det vært to-setersystem for eksempel i Bayern kalt Hochalp (fjellseter eller høgseter) og Niederalp (heimseter, lavseter). Retoromanske seternavn i Tirol tyder på at seterbruket der er eldre enn den germanske innvandring rundt år 500.

 Opphav og alder 
Seterbruk ser ut til å ha vært fullt utviklet i Norge i vikingtiden, og i høymiddelalderen vunnet innpass over det meste av landet; for Gulatingsloven forutsatte at dyrene beitet hjemme om våren, men to måneder inn i sommerhalvåret, dvs. 14. juni, skulle buskapen til seters. Slik fikk beitene ned i bygdene gro til igjen og kunne brukes til slått, dvs. vinterfôr. På Østlandet og i Trøndelag kunne husdyrene derimot bli hjemme og dermed gjødsle brakklagt åker. I allmenningene var det fri rett til seterbruk.Knut Helle: Norge blir en stat 1130-1319 (s. 151), Universitetsforlaget 1974, ISBN 82-00-01323-

En vanlig teori er at setrene ble til som en stadig utvidelse av beitingen rundt gården, slik at det til slutt ble for langt for dyrene å returnere hver kveld. Seterbruket kan være like gammelt som jordbruket i Norge. I Nordfjord er de eldste eksisterende seterbygningene fra 1600-tallet, og en del nye seterhus ble oppført i mellomkrigstiden og etter krigen. Adam av Bremen skrev om Norge i 1070: «På arabisk vis holder folk buskapen sin lenge i ødemarkene. Og de holder livet oppe på den måten at de nytter melka av feet til mat og ulla til klær.» Skatteoppgaver fra 1600–1700-tallet tyder på at setring først da fikk særlig økonomisk betydning i Norge.

En av de eldste omtalene av seter finnes i Snorres saga om Olav den hellige, reisen gjennom Valldal til Lesja (nr 179):Asphjell, Turid mfl. (red): Til seters - setrar i Norddal. Valldal bygdekvinnelag, 2012. 

Regler for setring finnes i de eldste lovene i Norge. «Kven som vil, kan gjera seg sel i allmenningen, og sitja der i sommarsete, om han vil,» står det i Frostatingsloven. I Gulatingsloven fra 1000-tallet stårBruteig, I.E., G. Austrheim og A. Norderhaug (2003): Beiting, biologisk mangfald og rovviltforvaltning. NINA fagrapport 71.:

Gulatingsloven inneholder også regler for tvister om seter, «marketeig» (nr 86) og seterveg (nr 90). Seterveg er omtalt (nr 90) «Ålmannveg (tjodveg) og sæterveg og alle rekstervegar skal vere soleis som dei har lege frå gamal tid.»Robberstad, Knut: Gulatingslovi. Umsett av Knut Robberstad, innleiding ved Knut Robberstad. Oslo:Samlaget, 4. utg. 1981.

 Bygningene 
Setrer kunne ligge enkeltvis i landskapet eller flere sammen i ei setergrend. 

På ei seter var det vanligvis bygninger til boligformål, til melkestell og til lagring av melkeproduktene. Dessuten var det gjerne fjøs til buskapen og det kunne være løer til lagring av for. Bolighuset på setra kalles ofte sel. Det var husvære for budeia.

Bebyggelsen på setra var tilpasset driftsformen, som varierte mellom landsdelene, avstanden mellom gård og seter og transportmulighetene. Der landskapet var bratt kunne en gård ha opptil tre setrer som ble brukt til ulike tider i sesongen. De lå da oftest i ulik høyde over havet og med ulike avstander mellom gard og seter.

I dag blir gammel seterbebyggelse i fjellet helst brukt til friluftsformål, særlig som hytter. Setrer med god veiforbindelse til bygda blir i større grad vedlikeholdt og har fått preg av «hyttebyer» når seterdriften har blitt lagt ned.

 Omfang og utbredelse 
På 1800-tallet var det omkring  støler i drift i Norge, og de fleste gårder/grender hadde en eller flere støler og deler av folket på bygdene tilbragte sommeren på stølen sammen med buskapen. I Vang og Øystre Slidre var det vanlig å ha melkekyr på setra 10-12 uker fra jonsok. I deler av landet ble mesteparten av vinterfôret hentet fra setermarken. Det ble også sanket ris, løv, lav, mose, lyng og rognebær i marken. Der det i dag er skogdekte lier og dalsøkk kunne det på 1800-tallet være store treløse flater på grunn av beiting og slått. I dag er det omkring  støler i drift.Sickel, Hanne og Ellen Svalheim: Seterlandskapet - der fjell og skog møtes. Historikk, betydning, skjøtselsråd. Oslo: Sabima, 2010 I 1907 ble det gjennomført en setertelling i Norge. Da var det over  setrer i Sogn og Fjordane alene, knapt ¼ av setertallet i land. I 1939 ble ⅓ av melken i Nordfjord produsert på setrene. Bare i Valdres var det på 1940-tallet  støler i drift. I 2013 leverte 199 støler melk til meieriet.Dag og Tid, 5. september 2014, s.24.
 Se også 
 Setring
 Fjellbeite
 Fjellslått
 Støl

 Referanser 

 Litteratur 

 Reinton, Lars (1969): Til seters. Norsk seterbruk og seterstell. Oslo. Det norske samlaget.
 Spangen, Amund (2009): Seterliv og byggeskikk. Bruk, vern og vedlikehold av setrer i Os i Nord-Østerdalen. Hamar. ISBN 978-82-997184-1-7
 Gudheim, Helge (2013): Kinning, bresting og ysting i Valdres sett i norsk og internasjonal sammenheng. Ulnes: Mat & Kultur. ISBN 	978-82-999264-0-9

 Eksterne lenker 

 Fotografier fra galleri Nor med seter som motiv
 Antropologi.info generelt om setre
 Maihaugen.no: Seterliv arkivert utgave
 Maihaugen.no: Setergrenda arkivert utgave
 Hvordan str det til på setra 60 år etter NIBU og Riksantikvaren

Kategori:Bebyggelsestyper
Kategori:Landbrukshistorie
Kategori:Fjell
Kategori:Seterbruk