Peter Green (musiker)

Peter Green (født Peter Allen Greenbaum; 1946–2020) var en britisk blues-rockgitarist, låtskriver og en av grunnleggerne av bandet Fleetwood Mac.

Green komponerte sanger som «Albatross», «Black Magic Woman», «Oh Well», «The Green Manalishi (With the Two Prong Crown» og «Man of the World», som alle ble gitt ut som singel og kom høyt opp på hitlister. Flere artister har spilt inn coverversjoner av Greens låter. Green var en hovedfigur i den «andre store epoken» av den britiske bluesbevegelsen. Eric Clapton roste gitarspillet hans, og B.B. King kommenterte at «Han har den søteste tonen jeg noen gang har hørt; han var den eneste som fikk meg til å kaldsvette». Green var interessert i å uttrykke følelser i sangene sine, i stedet for å vise frem hvor raskt han kunne spille. 

I juni 1996 ble Green kåret til tidenes tredje beste gitarist i magasinet Mojo. Rolling Stone rangerte ham som nummer 58 på sin liste over «de 100 beste gitaristene gjennom tidene». Greens sound på instrumentalen «The Super-Natural» ble rangert som en av de 50 beste gjennom tidene av Guitar Player. Som grunnlegger av Fleetwood Mac ble han innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame i 1998. 

 Oppvekst og tidlig karriere 
Peter Greenbaum ble født i et fattig område av East End, og vokste opp under dårlige kår og var det yngste av fire barn i familien. Faren hans var skredder og da moren ble syk flyttet familien til Putney i 1956. Det var rundt denne tiden at han fikk sin første gitar. Han ble med i forskjellige amatørband som bassist før han i februar 1966 ble sologitarist i keyboardisten Peter Bardens' band, Peter B's Looners, der Mick Fleetwood spilte trommer. På dette tidspunktet hadde han forkortet etternavnet til Green. 

 Gjennombruddet med Bluesbreakers 
Peter Green var midlertidig erstatter for Eric Clapton i gruppen John Mayall & the Bluesbreakers under tre konserter. Da Clapton forlot Bluesbreakers i juli 1966, ble Green et permanent medlem av bandet. Clapton hadde opparbeidet et meget godt rykte som gitarist under tiden i Bluesbreakers, så presset på Green som Claptons erstatter var stort. Skeptiske fans kom imidlertid raskt til å sette pris på hans følelsesmessig melankolske gitarstil, som var inspirert av B.B. King og Freddie King. Green skapte en unik gitarlyd med en markert diskant på sin 1959 Gibson Les Paul Standard ved å plassere gitarmikrofonen opp ned. Han kombinerte ofte dette med lang etterklang og gjennomtrengende vibrato.

Han spilte inn noen singler med John Mayalls Bluesbreakers og albumet A Hard Road i 1967, hvor han også debuterte som sanger. Det mest karakteristiske bidraget av Greens gitarspill på dette albumet er hans bidrag på «The Supernatural». 

 Grunnleggelsen av Fleetwood Mac 
miniatyr|Peter Green med Fleetwood Mac
miniatyr|Med Fleetwood Mac, 1970
Green forlot Bluesbreakers i juni 1967 etter bare å ha spilt på ett album, akkurat som Clapton hadde gjort. Green satte snart sammen sitt eget bluesband, Fleetwood Mac, der navnet kom fra bandets rytmeseksjon bestående av Mick Fleetwood på trommer og John McVie på bass. Disse to musikerne hadde også spilt i John Mayalls Bluesbreakers. Bandets første album, Peter Greens Fleetwood Mac, ble utgitt i februar 1968. Albumet var på salgslisten i England i over ett år, med fjerdeplass som den beste plasseringen. Albumet inneholdt både bluesklassikere og noe nytt materiale, på samme måte som på Bluesbreakers album. Green, som aldri likte å være i rampelyset, endret gruppens navn til bare Fleetwood Mac. 

Green ledet bandet i dets første periode på slutten av 1960-tallet. Bandets mest kjente sanger fra denne tiden inkluderer «Oh Well», «Man of the World», den instrumentale hitlåten «Albatross», «Black Magic Woman» og den siste låten Green spilte inn med bandet, «The Green Manalishi (With the Two Prong Crown)». Greens låt «Black Magic Woman» ble en større hit med Santana enn versjonen til Fleetwood Mac ble. Den store suksessen med «Albatross» og den påfølgende berømmelsen og oppmerksomheten han fikk, plaget Green. Etter en konsert i München tok Green store mengder LSD. Selv har han sagt at han «dro på tur, og kom aldri tilbake». Greens personlighet endret seg dramatisk, han begynte å ha på seg en lang kappe, anla skjegg og hadde på seg et krusifiks. Hans bruk av LSD kan ha vært en medvirkende årsak til hans påfølgende schizofreni. 

På slutten av 1970-tallet toppet Fleetwood Mac salgslistene i USA med ny besetning uten Green. Bandets musikkstil ble gradvis endret fra bluesbasert til mer mainstream pop- og rock.

 1970- og 1980-tallet 
Peter Green forlot Fleetwood Mac i 1970 og erklærte at penger var onde og ga bort inntektene til veldedighet. Deretter spilte han inn et veldig eksperimentelt jamsession-album, The End of the Game, som solgte dårlig. I løpet av de første årene på 1970-tallet fortsatte han å være aktiv, men nå kun som gjestemusiker for bluesmusikere som blant andre B.B. King, Memphis Slim og Toe Fat. Green gjorde også et kort comeback med Fleetwood Mac i 1971, da Jeremy Spencer brått forsvant og forlot gruppen. Green reiste motvillig til USA for å hjelpe bandet med å fullføre deres pågående turné.

Han ble imidlertid stadig mer innadvendt, sluttet å spille og jobbet blant annet som gartner og portier. Green ble innlagt på grunn av sine psykiske problemer, og gjennomgikk ECT (elektrisk støtbehandling) på midten av 1970-tallet. Han var i en svak, søvnig tilstand i denne perioden. Han ble arrestert i 1977 etter å ha truet sin og Fletwood Macs regnskapsfører med en rifle. Etter denne hendelsen ble han sendt til en psykiatrisk klinikk i London. Venner overtalte han til å begynne å spille igjen, og på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet kom han med en serie album, inkludert In the Skies, Little Dreamer og White Sky. Albumene var av varierende kvalitet, men inneholdt likevel smakebiter av Greens unike bluespill og gitarlyd.

 1990-tallet og til 2020 
miniatyr|Peter Green sin Les Paul, med signatur
På 1990-tallet kom Green tilbake til musikkscenen med bandet Peter Green Splinter Group, som i tillegg til ham besto av noen av hans musikkolleger, inkludert blant andre Neil Murray og Cozy Powell. Splinter Group ga ut åtte album mellom 1997 og 2003. 

Gary Moore, som ble inspirert av Green og også kjøpte Greens Gibson Les Paul-gitar i 1959, ga ut hyllestalbumet Blues for Greeny, der han spilte Greens sanger. Moore opptrådte også på en konsert sammen med Peter Green i august 1996. 12. januar 1998 ble Green innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame med gruppen Fleetwood Mac og spilte «Black Magic Woman» med Carlos Santana. I begynnelsen av 2004 ble en turné og innspillingen av et nytt album med Splinter Group avbrutt da Green forlot bandet og flyttet til Sverige. Rett etterpå startet han i The British Blues All Stars, men deres turné i 2005 ble også kansellert. Green sa at medisinene han tok for sine psykotiske symptomer gjorde det vanskelig for ham å konsentrere seg og at de tok bort ønsket om å spille gitar. 

 Personlige liv 
Green hadde perioder med psykisk sykdom i 1970- og 1980-årene, og flyttet inn hos sin eldre bror Len, hans kone Gloria og moren i huset deres i Great Yarmouth, hvor bedringsprosessen startet. Han bodde en periode på Canvey Island i Essex. Green giftet seg med Jane Samuels i januar 1978 og paret fikk datteren Rosebud (født 1978), men de ble skilt allerede i 1979. 

Peter Green døde 25. juli 2020 i en alder av 73.

 Diskografi 
 Med Fleetwood Mac 
 Singler 
 «I Believe My Time Ain’t Long» / «Rambling Pony» (1967)
 «Shake Your Moneymaker» / «My Heart Beat Like a Hammer» (1968)
 «Black Magic Woman» / «The Sun Is Shining» (1968)
 «Need Your Love So Bad» / «Stop Messin’ Round» (1968)
 «Albatross» / «Jigsaw Puzzle Blues» (1968)
 «Man of the World» / «Somebody’s Gonna Get Their Head Kicked In Tonite» (1969)
 «Oh Well Pt.1» / «Oh Well Pt. 2» (1969)
 «The Green Manalishi (With the Two Prong Crown» / «World in Harmony» (1970)

B-sidene varierer fra land til land, og forskjellige utgivelser har ofte forskjellige B-sider.

 Album 
 Fleetwood Mac (1968)
 Mr. Wonderful (1968)
 English Rose (1969) USA
 Then Play On (1969)
 Penguin (1973) – spor 8, «Night Watch» (ikke kreditert)
 Tusk (1979) – spor 13, «Brown Eyes» (ikke kreditert)

 Samlealbum 
 Fleetwood Mac in Chicago/Blues Jam in Chicago, Vols. 1–2 (1969)
 The Pious Bird of Good Omen (1969)
 Greatest Hits (CBS, 1971)
 Greatest Hits (Warner Bros, 1988) 8x Platinum
 25 Years – The Chain (1992)
 The Complete Blue Horizon Sessions 1967–1969 (1999)
 The Best of Peter Green's Fleetwood Mac (2002)
 The Very Best of Fleetwood Mac (2002) Platinum
 The Essential Fleetwood Mac (2007)
 50 Years: Don't Stop (2018)
 Fleetwood Mac: Before the Beginning 1968–1970 (2019)

 Arkiv-utgivelser 
 The Original Fleetwood Mac (CBS, 1971)
 Live at the Marquee, 1967 (released 1992)
 Live at the BBC (released 1995) (UK #48)
 Masters: London Live '68 (released 1998)
 Live at the Boston Tea Party, Vols. 1–3 recorded Feb 5–7, 1970 (Snapper, 1998–2000)
 The Vaudeville Years of Fleetwood Mac: 1968 to 1970 (2 CD) (1998)
 Shrine '69 (live 1969, released 1999)
 Original Fleetwood Mac: The Blues Years (3 CD) (Castle, 2000)
 Boston Blues (2 CD) (Recall/Snapper, 2000)
 Show-Biz Blues: 1968 to 1970 Volume 2 (2 CD) (Castle/Sanctuary, 2001)
 Jumping at Shadows: The Blues Years (Castle/Sanctuary, 2002)
 Men of the World: The Early Years (3 CD) (Sanctuary, 2005)

 Som soloartist 
 Singler 
 «Heavy Heart» / «No Way Out» (1971)
 «Beasts of Burden» / «Uganda Woman» (1972) med Nigel Watson
 «Apostle» / «Tribal Dance» (1978)
 «In the Skies» / «Proud Pinto» (1979) – UK
 «In the Skies» / «Slabo Day» (1979) – Spania
 «Slabo Day» / «In the Skies» (1979) – Tyskland
 «Loser Two Times» / «Momma Don'tcha Cry» (1980) – UK
 «Loser Two Times» / «Little Dreamer» (1980) – Tyskland
 «Loser Two Times» / «Cryin' Won't Bring You Back» (1980) – Italia
 «Loser Two Times» / «Walkin' the Road» (1980) – Nederland
 «Walkin' the Road» / «Woman Don't» (1980) – UK
 «Give Me Back My Freedom» / «Lost My Love» (1981)
 «Promised Land» / «Bizzy Lizzy» (1981)
 «The Clown» / «Time for Me to Go» (1982)
 «Big Boy Now» / «Bandit» (1983)

B-sidene varierer fra land til land, og forskjellige utgivelser har ofte forskjellige B-sider.

 Album 
 The End of the Game (1970) Reprise RS 6436 [US]; Reprise RSLP 9006 [UK]
 In the Skies (1979) PVK Records PVLS 101 
 Little Dreamer (1980) PVK Records PVLS 102
 Whatcha Gonna Do? (1981) PVK Records PET 1
 White Sky (1982) Creole/Headline HED 1
 Kolors (1983) Creole/Headline HED 2 
 A Case for the Blues (with Katmandu) (1984) Nightflite NTFL 2001

 Samlealbum 

 Blue Guitar (1981) Creole CRX 5
 Legend (1988) Creole CRX 12
 Backtrackin' / A Rock Legend (1989) Castle TRKLP 101
 Last Train to San Antone (1991) Frog FG 2-801
 Baby When the Sun Goes Down (1992)
 Collection (1993)
 Rock and Pop Legends (1995)
 Green and Guitar (1996) – Music Collection MCCD 244
 Bandit (1997)
 Knights of the Blues Table (1997) – Lightyear/WEA [includes "Traveling Riverside Blues" med Nigel Watson]
 Blues for Dhyana (1998)
 Born on the Wild Side (1998)
 Alone with the Blues (2000)
 The Clown (2001)
 A Fool No More (2001) – Midnite Jazz & Blues Collection MJB 100
 Promised Land (2001)
 The Anthology (2008)

 Med John Mayalls Bluesbreakers 
 Singler 
 «Looking Back» / «So Many Roads» (1966)
 «Sitting in the Rain» / «Out of Reach» (1967)
 «Curly» / «Rubber Duck» (1967)
 «Double Trouble» / «It Hurts Me Too» (1967)
 «Jenny» / «Picture on the Wall» (1967)
 «Living Alone» / «Walking on Sunset» (1968)
 «Looking Back» (1969)

 Album 
 A Hard Road (1967)
 John Mayall's Bluesbreakers With Paul Butterfield (1967, EP)
 Blues from Laurel Canyon (1968)
 Thru the Years (1971, samlealbum)
 Along for the Ride (Eagle/Red Ink, 2001)
 Live in 1967 (Forty Below Records, 2015)
 Live in 1967, Volume 2 (Forty Below Records, 2016)

 Med Peter Green Splinter Group 
 Album 
 Peter Green Splinter Group (1997) Snapper Music SARCD 101
 The Robert Johnson Songbook (1998) Snapper Music SARCD 002
 Soho Session (1999) Snapper Music SDDCD 816 (2-CD)
 Destiny Road (1999) Snapper Music SMACD 817
 Hot Foot Powder (2000) Snapper Music SMACD 828
 Me and the Devil (2001) Snapper Music SMBCD 844 (3-CD - samleboks i begrenset opplag; nyutgivelse av SARCD 002 og SMACD 828, der den tredje CD-en inneholder alle de originale Robert Johnson-innspillingene)
 Time Traders (2001) Eagle EAGCD 193
 Blues Don't Change (2001) Eagle EAGCD 200
 The Best of Peter Green Splinter Group (2002 samleboks bestående av SARCD 101, SARCD 002, SDDCD 816, SMACD 817, SMACD 828) Snapper Music SMADD 849
 Reaching the Cold 100 (2003) Eagle EAGCD 224

 Som gjestemusiker 
Med Peter B's Looners

 "If You Want to Be Happy" / "Jodrell Blues" (1966 singel)

Med Eddie Boyd

 Eddie Boyd and His Blues Band featuring Peter Green (1967)
 The Big Boat" / "Sent for You Yesterday" (1968 singel)
 7936 South Rhodes (1968)

Med Duster Bennett

 Smiling Like I'm Happy (1968)
 "Smiling Like I'm Happy" / "Talk to Me" (1969 singel)
 Bright Lights (1969)
 12 Dbs (1970)
 Out in the Blue (1995 compilation)
 The Complete Blue Horizon Sessions (2005 samling)

Med Gordon Smith

 Long Overdue (1968)
 "Too Long" / "Funk Pedal" (1969 singel)

Med Otis Spann

 "Walkin'" / "Temperature Is Rising (98.8F)" (1969 singel)
 The Biggest Thing Since Colossus (1969)
 "Blues for Hippies" / "Bloody Murder" (1972 singel)

Med Brunning Sunflower Blues Band

 Trackside Blues (1969)
 I Wish You Would (1970)

Med Clifford Davis

 "Man of the World" / "Before the Beginning" (1969 singel)
 "Come On Down and Follow Me" / "Homework" (1970 singel)

Med Gass

 Juju (1970)

Med Jeremy Spencer

 Jeremy Spencer (1970)

Med Peter Bardens

 "Homage to the God of Light Pt. 1" / "Homage to the God of Light Pt. 2" (1970 singel)
 The Answer (1970)
 Write My Name in the Dust: The Anthology (2005 samling)

Med Memphis Slim

 "Mason Dixon Line" / "Boogie Woogie" (1970 singel)
 "Handy Man" / "Mason Dixon Line" (1970 singel)
 Blue Memphis (1971)

Med B. B. King

 B. B. King in London (1971) Green spiller på «Caldonia».

Med Dave Kelly

 Dave Kelly (1971)

Med Country Joe McDonald

 Hold On It's Coming (1971)

Med Toe Fat

 2 (1971)

Med Richard Kerr

 From Now Until Then (1973)

Med Duffo

 The Disappearing Boy (1980)

Med Mick Fleetwood

 The Visitor (1981)

Med Brian Knight

 A Dark Horse (1981)

Med SAS Band

 SAS Band (1997)

Med Dick Heckstall-Smith

 Blues and Beyond (2001)

Med Chris Coco

 Next Wave (2002)

Med Peter Gabriel

 Up (2003)

 Hyllestalbum 

 Rattlesnake Guitar: The Music of Peter Green (1995) (Reissued in 2000 as Peter Green Songbook)
 TWANG! A Tribute to Hank Marvin and the Shadows (1996) (Song – "Midnight")

 Referanser 

 Litteratur 
 Martin Celmins: Peter Green: The Authorised Biography. Sanctuary Publishing, 2003, ISBN 978-1-86074-507-2
 Peter Greens Trauma-Nacht mit deutschen Kommunarden 1970, tysk Rolling Stone Magazine, 29. november 2007
 Ada Wilson: Red Army Faction Blues. Route (2011). ISBN 978-1-901927-48-1.

 Eksterne lenker 



 Bernhard Torsch: Depri-Blues auf LSD. Tragische Figuren des Rock 'n' Roll, 1. Teil: Peter Green, Wiener Zeitung, 9. juli 2004
 Oppføring i 100 Greatest Guitarists, ''Rolling Stone Magazine, 2011.

Kategori:Engelske gitarister
Kategori:Personer fra London
Kategori:Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame (gruppemedlem)