Haukugle

Haukugle (Surnia ulula) er en mellomstor rovfugl i uglefamilien (Strigidae) og eneste art i slekten Surnia. Tre underarter blir normalt anerkjent. Arten har en sirkumpolar utbredelse på den nordlige halvkule, og nominatformen hekker blant annet i Norge.

Haukugla er livskraftig, både nasjonalt og internasjonalt, men bestandene påvirkes lokalt av smågnagersvingninger. Den norske hekkebestanden ble i 2015 estimert til mellom  og  individer, varierende i takt med smågnagerbestanden.

 Etymologi 
Det er uklart hva opphavet til slektsnavnet Surnia er og likeledes hva det betyr, selv om det nevnes av flere kilder fra tidlig på 1800-tallet og framover. Det nevnes blant annet av Louis Agassiz som et virkelig navn i 1842–1846, men han gir ingen referanser til opphav og betydning. Langton (1920) hevder at det betyr «ugle», men gir heller ingen referanser. Cabard (2022) konkluderer i sin bok, om etymologien til fuglenavn i det vestlige palearktis, med at alle forsøk på å dokumentere dette slektsnavnet har feilet. Epitet ulula (feminin) eller uluccus (maskulin) følger av ululare (å skrike) og betyr altså ugle som skriker eller skrikugle.

Haukugla er uvanlig både i utseende og atferd sammenlignet med andre ugler på den nordlige halvkule. Den ligner på mange måter på haukene i slekten Accipiter – derav populærnavnet «haukugle», som i norsk form trolig kun er en oversettelse. Det vitenskapelig navnet på arten gir nemlig ingen hentydninger til at den er hauklignende.

 Biologi 
miniatyr|venstre|S. u. caparoch (Nord-Amerika)
 Beskrivelse 
Haukugla  blir cirka 36–44,7 cm lang (hannen 36,0–42,4 cm; hunnen 37,2–44,7 cm) og veier 215–392 g (hannen 215–375 g med et snitt på cirka 300 g; hunnen 323–392 g med et snitt på cirka 340 g). Vingespennet er forholdsvis likt mellom kjønnene og utgjør cirka 74–81 cm, avhengig av individet. Hunnen har i snitt altså cirka 17 % mer kroppsmasse enn hannen.

Hann og hunn har likt utseende, og fjærdrakten er den samme året rundt. Ungfugler ligner sterkt på voksne individer, med enkelte mindre forskjeller.

Fjærdrakten er tett og kompakt, og beina er helt fjærkledde. Tars og tær er korte og tett dekket med fjær. Halen er lang, med 12 styrefjær krysset av 7–8 hvite bånd, med en gradvis form (svakt kileformet). Nebbet er gulaktig, og de små øynene er gule. Den nedre nebbhalvdelen har et karakteristisk hakk ytterst.

I voksen fjærdrakt er haukugla brunlig svart på oversiden med kraftige hvite flekker og striper på hodet, ryggen og vingene. Bakhalsen har et mørkt V-formet mønster. Den lille, gråhvite ansiktsdisken er bare svakt utviklet, men har en tydelig, kraftig svart kant. En svart linje går fra øyet og deler seg bak på hodet, og danner en svart bånd rundt ansiktsdisken samt et annet ned langs nakken. Det svarte båndet kan smelte sammen med mørke, brun-svarte tverrbånd over øvre bryst og en nesten svart hake, noe som gir en dristig mørk kontur til ansiktet i sterk kontrast til den relativt svakt stripete hvite brystet. Hodet er relativt flatt på toppen.

Hodemønsteret minner om perleugla (Aegolius funereus), med en svart-brun isse tett prikket med hvitt, der sidene av hodet er nesten helt hvite. Nakken er svart-brun med få hvite flekker og mørkere partier på sidene som kontrasterer nedre nakke. Ryggen og mantelen er for det meste mørkebrun, med hvite flekker på vingedekkerne (scapularene), som fremstår som lyse felter når vingene er foldet. Overgump og hale er svart-brune med matte hvite tverrbånd, mest synlige når halen er utbrettet. Undersiden er hvit med kraftig brunlig striping.

Den nordamerikanske underarten, S. u. caparoch, skiller seg fra nominatformen gjennom å ha mørkebrun rygg. Isse er omfattende svart med noen hvite flekker; det hvite på skulderfjærene brutt opp av svart eller mørk brunt, og den har tett ventral striping (de mørke stripene er brede). Fuglene er dessuten gjennomsnittlig litt større.

Den sentralasiatiske underarten, S. u. tianschanica, ligner den nordamerikanske, men den ventrale stripingen er litt mer sparsom. I størrelse er den en mellomting av den amerikanske og nominatformen.

 Utbredelse 
Haukugla hekker i den sirkumpolare boreale skogsonen, fra Alaska østover gjennom Newfoundland, og fra Skandinavia gjennom Sibir. Den bygger reir i døde trestubber eller hull etter hakkespett, særlig i åpne barskoger eller blandingsskoger av bar- og lauvtrær, samt i brannområder eller myrområder.

I Norge hekker haugugla over store deler av landet, men den er mest vanlig i de nordlige og østlige delene. Her er den vanligst i høyereliggende skogsområder, men den er økende i lavereliggende skogområder i tilknytning til hogstflater. Den er kjent fra alle fylker på fastlandet, bortsett fra Vestfold og Østfold. Man regner imidlertid med at den finnes i Østfold, selv om den per 2021 ikke var dokumentert der.

 Habitat 
Haukugla holder til i skogstundra og boreal taiga opp til tregrensen, og utbredelsen strekker seg sørover til kanten av skogsteppene og dyrket land. Den foretrekker vanligvis middels tette barskoger eller blandingsskoger av bar- og lauvtrær som grenser til myrer eller andre åpne områder, for eksempel områder ryddet av brann eller tømmerhogst. Strekker seg nordover til tregrensen, inkludert overgangen mellom taiga og tundra, og følger den sørlige utbredelsen av snøugla (Nyctea scandiaca). I fjellområder når den opp til skoggrensen, så høyt som  meter over havet. I Norge hekker den hovedsakelig i bjørkebeltet og den høyereliggende barskogen.

 Atferd 
Arten er hovedsakelig dagaktiv og sitter ofte på toppen av fremtredende trær. Når den flyr, glir den enten raskt lavt over bakken eller slår de spisse vingene sine i dype, kraftfulle bevegelser, lik en falk. Til tross for at arten mangler asymmetri i øreskjelettet, kan haukugla finne og fange skjult byttedyr opptil 30 cm under snødekket.

Haukugla tilbringer normalt vinteren i hekkeområdet, men i Amerika (i det minste) forekommer det tidvise migrasjoner sørover til Canada og det nordlige USA. Omfanget og utbredelsen av disse vintervandringene antas å henge sammen med stor reproduktiv suksess etterfulgt av harde vinterforhold og redusert tilgang på byttedyr.

Tidlige studier tyder på at haukugla hovedsakelig spiser smågnagere, men nyere forskning viser at skogshøns, ryper og harer utgjør en større andel av dietten enn tidligere antatt. Den har et nomadisk levesett og forlater et område om smågnagerbestanden bryter sammen.

 Hekkebiologi 
Arten hekker bare i år med god tilgang på på byttedyr, i Norge spesielt når lemen (Lemmus lemmus) er tallrik. Redet legges til hulrom i råtne trær, åpne forråtnede hulrom der tretopper har brukket av, utbrente stubber og forlatte hakkespettreir. Store brukte fuglekasser er også et alternativ. Hunnen legger normalt 6–10 egg, men 3–13 er innenfor normalen. Når hunnen ligger på reiret opptrer paret svært aggressivt mot andre fugler, rovdyr og mennesker.

Eggene legges med 1–2 dagers intervall og inkubasjonen starter når det første egget er lagt. Bare hunnen ruger, mens hannen mater henne i rugetiden. Inkubasjonen tar cirka 25–29 dager. Hunnen holder seg i reiret, bortsett fra korte perioder da hun mottar mat av hannen, pusser fjærene, gulper opp ufordøyelige rester eller gjør fra seg. Hun returnerer til redet i løpet av 1–2 minutter. I denne tiden sitter hannen i toppen av trær og vokter redet, typisk omkring 30 meter fra reiret, når han ikke er på jakt etter mat. Ved klekking er ungene nakne, blinde og totalt hjelpeløse, og de er uten evne til å regulere kroppstemperaturen selv. I Europa varmer hunnen ungene i 13–18 dager, mens 10–14 dager er normalt i Nord-Amerika. I denne perioden mater hannen hunnen og ungene. Ungene forblir i reiret i 3–5 uker (25–35 dager) og vokser raskt. Omkring 2,5–3 måneder gamle er ungene uavhengige og begynner å spre seg ut av foreldrenes territorium.

 Taksonomi 
Haukugla er inndelt i tre underarter, fordelt i to klader (undergrupper). 

Den første kladen er unik for skogene i det boreale Nord-Amerika og omfatter rasen caparoch, inkludert beskrivelsene hudsonia, hudsonica og Strix canadensi.

Den andre kladen er unik for skogene i det boreale Nord-Eurasia og består av rasen ulula, som er synonym med nominatformen og inkluderer beskrivelsene Strix funerea, Ulula flammeata, Strix nisoria, doliata, Strix borealis, pallasi, og orokensis; samt rasen tianschanica, som også inkluderer beskrivelsen korejewi.

 Inndeling 
Inndelingen følger Salter et al. (2019) og Birds of the World med hensyn til artsinndelingen. Norske navn på artene følger Artsdatabanken. Norske beskrivelser i parentes er ikke offisielle.

 Strigiformes, ugler
 Strigidae, uglefamilien 
 Ieraglaucinae, (haukugler)
 Surniinae, (spurv- og svaleugler)
 Surnia (monotypisk)
 S. ulula, haukugle
 klade (caparoch)
 S. u. caparoch, utbredt fra Alaska østover gjennom det sentrale og sørlige Canada til Labrador og Newfoundland, samt sørover til de nordligste delene av USA (Washington, Idaho, Montana, Minnesota, Wisconsin, Michigan). Om vinteren forekommer den tidvis enda lenger sør i USA.
 klade (ulula/tianschanica)
 S. u. ulula, nominatformen er utbredt i Nord-Eurasia fra Skandinavia østover gjennom Sibir til Kamtsjatka og Sakhalin, sørover i det sentrale Sibir til Tarbagatajfjellene og taigaen i Nord-Mongolia (fra Uvssjødalen og Khangajfjellene, Khövsgöl- og Khentijfjellene østover til Ulz- og Herlendalene, samt Khalkhgol-distriktet). 
 S. u. tianschanica, utbredt i Tien Shan i Sentral-Asia og Nordvest- og Nordøst-Kina
 Striginae, (egentlige ugler)
 Tytonidae, tårnuglefamilien

 Referanser 
BirdLife International. 2021. Surnia ulula. The IUCN Red List of Threatened Species 2021: e.T22689189A206518616. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2021-3.RLTS.T22689189A206518616.en. Accessed on 24 May 2025.

Cabard, P. (2022). L'étymologie des noms d'oiseaux. Delachaux et Niestlé. ISBN 9782603028797

Duncan, J. R. and P. A. Duncan (2020). Northern Hawk Owl (Surnia ulula), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, Editor). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.nohowl.01

Duncan, J. R. and P. A. Duncan (2020). Northern Hawk Owl (Surnia ulula), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, Editor). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.nohowl.01

Jobling, J. A. (editor). The Key to Scientific Names in Birds of the World (S. M. Billerman et al. editors), Cornell Laboratory of Ornithology, Ithaca. https://birdsoftheworld.org/bow/key-to-scientific-names/introduction

Langton, H. 1920. Dictionary of ornithological names and terms. MS.

Salter, J.F., C.H. Oliveros, P.A. Hosner, J.D. Manthey, M.B. Robbins, R.G. Moyle, R.T. Brumfield, and B.C. Faircloth (2019), Extensive paraphyly in thetypical owl family (Strigidae), Auk 137, 1-15. DOI: https://doi.org/10.1093/auk/ukz070

Shimmings, P. & Øien, I.J. (2015). Bestandsestimater for norske hekkefugler. NOF-Rapport 2015-2.

Stokke BG, Dale S, Jacobsen K-O, Lislevand T, Solvang R og Strøm H (24.11.2021). Fugler: Vurdering av haukugle Surnia ulula for Norge. Rødlista for arter 2021. Artsdatabanken. https://lister.artsdatabanken.no/rodlisteforarter/2021/549. Nedlastet 24.05.2025

Syvertsen, P. O., Ree, V., Hansen, O. B., Syvertsen, Ø., Bergan, M., Kvam, H., Viker, M. & Axelsen, T. 2008. Virksomheten til Norsk navnekomité for fugl (NNKF) 1990-2008. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forening. www.birdlife.no (publisert 22.5.2008). Besøkt 2016-04-10

Syvertsen, P.O., M. Bergan, O.B. Hansen, H. Kvam, V. Ree og Ø. Syvertsen 2017: Ny verdensliste med norske fuglenavn. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider: http://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/om.php

Syvertsen, P. O., Bergan, M., Hansen, O. B., Kvam, H., Ree, V. & Syvertsen, Ø. 2020. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider. URL: https://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/

Winkler, D. W., S. M. Billerman, and I. J. Lovette (2020). Owls (Strigidae), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.strigi1.01

 Eksterne lenker 


Kategori:Ugler
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1758
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné