Sivhøne

Sivhøne (Gallinula chloropus) er en fugl i riksefamilien (Rallidae) og inngår der i slekten Gallinula. Fem underarter anerkjennes. Nominatformen er trekkfugl og hekker blant annet i Norge.

BirdLife International (2019) forteller om en tallrik og livskraftig art på den internasjonale rødlista, men Artsdatabanken hevder at den norske hekkebestanden er beskjeden og regner den som sårbar på den nasjonale rødlita.

 Biologi 
miniatyr|venstre|Panneskjoldet og det meste er nebbet er rødt, men nebbspissen er gul.
 Beskrivelse 
Sivhøna har en kompakt kropp og blir cirka 30–38 cm lang. Hannen veier 249–493 g (i snitt 339 g), hunnen 192–343 g (i snitt 271 g) (chloropus), og ukjønnede veier 173–335 g (i snitt 245 g) (meridionalis). Vingespennet utgjør 50–55 cm.

Sivhøna er mellomstor og fjærdrakten fremstår i hovedsak svart på avstand, med fremtredende rødt nebb med gul tupp og elliptisk rødt panneskjold, tydelig hvit linje langs toppen av flankene, og hvite ytre underhaledekkfjær som blir synlige ved konstant vipping med halen. Nominatformen har hode og hals til rygg mørk skifergrå, hodet nesten svart, nakke til rygg med olivenbrun tone, resten av oversiden mørk olivenbrun til olivengrønn (i frisk fjærdrakt med mørk rødbrun skjær); halen svart med svakt olivenskjær og grønn glans; vingefjær hovedsakelig matt svart, smal lys linje ved vingebøyen; undersiden mørk skifergrå, hvite fjærtupper på flankene, bakre flanker med olivenbrun tone, ytre underhaledekkfjær hvite; iris er rød; beina og føttene er lys gulgrønne til gule, øvre halvdel av skinnebenet oransje. Kjønnene er like, men hunnen er mindre.

Underartenes variasjon er for det meste klinisk og involverer hovedsakelig størrelse, farge på overdelene og de øvre vingedekkfjærene, samt størrelsen på panneskjoldet: meridionalis er mindre enn nominatformen, med skiferblågrå øvre vingedekkfjær, men uten olivenfarget skjær; orientalis ligner den forrige, men har også et relativt stort skjold; pyrrhorrhoa har blekbrune fjær under stjerten; guami ligner nominatformen, men er mørkere.

 Utbredelse og habitat 
miniatyr|venstre|Ferskvannsvåtmark med vannliljer og lignende flyteplanter blir ofte foretrukket.
Arten er vidt utbredt i Eurasia og Afrika, men fuglene er følsomme for vannmasser som fryser om vinteren. Nordlige bestander i Eurasia er derfor normalt trekkfugler, som drar sørover til varmere strøk i den kalde årstiden.

Sivhøna utnytter et bredt spekter av naturlige og menneskeskapte ferskvannsområder, som regel med kantvegetasjon av siv og andre vannplanter. Arten forekommer imidlertid både i stille og rennende vann, og den er tolerant overfor et bredt spekter av klimatiske forhold, men svært sårbar for frost. Den forekommer ofte sammen med sothøne (Fulica atra) langs våtmarkskanter, men sivhøna er mindre tilbøyelig til å bevege seg langt ut på åpent vann. Den er vanligvis mest utbredt i lavlandet, men når opp til  i Sentral-Europa,  i Kashmir og  i Kenya. Sivhønea er altetende, men andelen plante- og dyreføde varierer. 

I Norge hekker sivhøna fåtallig i lavlandet i sørlige deler av Østlandet, og langs kysten nord til Møre og Romsdal. En stor del av den norske hekkebestanden befinner seg i Oslo og Akershus. Bestanden overvintrer i hovedsak fra De britiske øyer, Tyskland, Nederland og sørover til Middelhavsområdet og Nord-Afrika.

 Hekkebiologi 
miniatyr|venstre|Sivhøne på rede i vannkanten.
Hekketiden varierer med utbredelsen. Arten er monogam og territorial. Parforholdene kan vare gjennom flere år. Polyandriske trioer med én hunn og to hanner forekommer også; samarbeidende hekking mellom to eller flere hunner som har parret seg med én hann er også dokumentert; kullparasittisme forekommer regelmessig. Arten kan oppfostre opptil tre (av og til fire) kull per sesong, med 20–30 dager mellom hvert kull. I Sør-Afrika kan den hekke gjennom hele året under egnede forhold, når tilgangen på mat er god.

Redet er skålformet eller mer solid, laget av kvister, siv, takrør og starr, med en grunn til dyp kopp, plassert på eller opptil én meter over vannet; ofte bygget i fremvoksende vegetasjon eller på en solid plattform av greiner eller sammenfiltret vegetasjon i vannet; noen ganger flytende, sjeldnere i bakkevegetasjon eller en lav busk ved bredden, vanligvis innen få meter fra vannet; av og til i busker og trær opptil 8 meter over bakken. Flytende reder har ofte en inngangsrampe. Begge kjønn bidrar til byggingen, av og til også med hjelp fra andre fugler.

Hunnen legger 2–17 egg, typisk 5–9 i det vestlige Palearktis og 3–9 i Afrika. Mer enn 13–14 egg skyldes gjerne legging av to hunner. Rugingen varer i 17–22 dager og utføres av begge kjønn. Klekking skjer vanligvis samtidig ved første kull og asynkront ved erstatningskull og senere kull. Kyllingene er kledd i svart dun, men har naken rosarød og blå hud på issen, mens huden på halsen er gul og på vingen rosa. Iris er gråbrun, nebbet oransje med gul tupp, bein og føtter svarte. Avkommet blir i reiret i 1–2 dager; svømmer godt innen tredje dag og dykker ved åtte dager. Ungene mates og tas hånd om av begge foreldrene, samt av umodne individer fra tidligere kull og av andre voksne i gruppen; deling av kull kan forekomme. Kyllingene bruker sporen på alula (fuglens «tommel», en liten struktur på fuglens vinge) til å klatre og gripe i vegetasjonen, og for å komme seg inn i reiret; der de ruges (varmes og beskyttes) til de er cirka 14 dager gamle. De ernærer seg selv etter cirka 21–25 dager, men mates i opptil 45 dager.

 Inndeling 
Inndelingen følger AviList v2025. Norske populærnavn på artene følger Artsdatabanken. Eventuelle norske navn i parentes er uoffisielle.

 Gruiformes, tranefugler
 Rallidae, riksefamilien
 Gallinula
 G. chloropus, sivhøne
 G. c. chloropus, nominatformen hekker i Europa, Nord-Afrika og Makaronesia, østover gjennom Asia til Japan, og sørover til Sri Lanka og sentrale deler av Malayahalvøya; overvintrer i Arabia og Sør-Kina.
 G. c. meridionalis, Afrika sør for Sahara og øya St. Helena.
 G. c. pyrrhorrhoa, Madagaskar, Réunion, Mauritius og Komorene.
 G. c. orientalis, Seychellene, Andamanene, Malayahalvøya, indonesiske øygrupper og Filippinene.
 G. c. guami'', Nord-Marianene (Pagan, Saipan og Tinian) og Guam.

 Referanser 
AviList Core Team. 2025. AviList: The Global Avian Checklist, v2025. https://doi.org/10.2173/avilist.v2025

BirdLife International. 2019. Gallinula chloropus (amended version of 2016 assessment). The IUCN Red List of Threatened Species 2019: e.T62120190A155506651. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2019-3.RLTS.T62120190A155506651.en. Accessed on 14 August 2025.

Kirwan, G. M., B. Taylor, D. A. Christie, and Y. Perlman (2025). Eurasian Moorhen (Gallinula chloropus), version 1.1. In Birds of the World (J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D. A. Christie, E. de Juana, and G. M. Kirwan, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.commoo3.01.1

Syvertsen, P. O., Ree, V., Hansen, O. B., Syvertsen, Ø., Bergan, M., Kvam, H., Viker, M. & Axelsen, T. 2008. Virksomheten til Norsk navnekomité for fugl (NNKF) 1990-2008. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forening. www.birdlife.no (publisert 22.5.2008). Besøkt 2016-04-10

Syvertsen, P.O., M. Bergan, O.B. Hansen, H. Kvam, V. Ree og Ø. Syvertsen 2017: Ny verdensliste med norske fuglenavn. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider: http://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/om.php

 Galleri 

 Eksterne lenker 


Kategori:Riksefamilien
Kategori:Fugler på norsk rødliste
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1758
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné