Ishockey under Vinter-OL 1924

Ishockey under Vinter-OL 1924 ble spilt i Chamonix i perioden 28. januar til 3. februar 1924 og ble arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (LIHG, i dag IIHF). Turneringen var den andre olympiske ishockeyturneringen og anses av IIHF som værende det andre verdensmesterskapet i ishockey. Åtte lag deltok i turneringen. I gruppespillet ble de åtte lagene inndelt i to grupper med fire lag i hver pulje, hvor de to beste i hver gruppe avanserte til en medaljerunde. Canada var regjerende olympiske mestere.

Canada, representert av klubben Toronto Granites, gikk ubeseiret gjennom turneringen og viste med en målforskjell på 110–3 tidenes overlegenhet av et lag i OL-sammenheng. Laget forsvarte OL- og VM-gullet i ishockey etter å ha knust Tsjekkoslovakia 30–0, Sverige 22–0, Sveits 33–0 og Storbritannia 19–2. I deres mest jevnspilte kamp slo de USA 6–1 i kampen om gullmedaljene. Canadas Harry Watson scoret 36 mål og noterte seg for 45 målpoeng på fem kamper, og innehar dermed rekorden for flest mål og poeng av en spiller i en OL- eller VM-turnering. USA vant igjen OL- og VM-sølv mens Storbritannia vant bronse.Podnieks, Nordmark, red. (2017): s. 159Szemberg, Podnieks, red. (2007): s. 14–18Müller (2005): s. 14 

 Medaljefordeling 
 50px|De olympiske ringer Ishockey under Vinter-OL 1924 – Chamonix 50px|Fotball  1.   1  0  0  1   2.   0  1  0  1   3.   0  0  1  1  Totalt1113

 Medaljevinnere 
Medaljevinnere100px20px20px20px Jack CameronErnie CollettAlbert McCafferyHarold McMunnDuncan MunroBeattie RamsayCyril SlaterReginald SmithHarry Watson Clarence John AbelHerbert DruryAlphonse LacroixJohn LangleyJohn LyonsJustin McCarthyWillard RiceIrving SmallFrank Synott William AndersonLorne Carr-HarrisColin CarruthersEric CarruthersGuy ClarksonRoss CuthbertGeoffrey HolmesHamilton JukesEdward PitbladoBlaine Sexton

Arena
 20px Chamonix Stade Olympique de Chamonix Åpnet: 1923 290x290pk

Deltakende lag
Åtte lag deltok i turneringen, med Storbritannia som debutant i OL-sammenheng. Østerrike hadde opprinnelig tilmeldt seg turneringen og hadde sendt et lag, men trakk seg fra turneringen i siste øyeblikk.

Antall plasserDeltakende lag Deltakende lag8 Tilmeldt men deltok ikke1 Østerrike I alt  8 

Turneringsformat
Ved den første olympiske ishockeyturneringen i 1920 hadde LIHG benyttet seg av Bergvall-systemet, som hadde blitt godt mottatt innen turneringen. I løpet av turneringen ble Bergvall-systemet kritisert for å være urettferdig overfor enkelte av lagene. Formatet ble derfor avskaffet og LIHG innførte i stedet et turneringsformat bestående av en to-delt round robin. Lagene ville innledningsvist bli inndelt i to grupper, hvor de to beste i hver gruppe avanserte til en medaljerunde. Disse fire lagene ville spille en ny round robin om medaljene. Resultater mellom lag fra samme innledende gruppe ble overført til mellomrunden, slik at disse lagene ikke skulle spille mot hverandre på nytt. Dette formatet ville forbli uendret inntil Vinter-OL 1992, da den siste round robin-runden ble erstattet med et sluttspillsformat med utslagsrunder.

I gruppespillet var spilletiden på tre perioder à 15 minutter, mens i medaljerunden var spilletiden på tre perioder à 20 minutter. Lagene fikk to poeng for seier, ett poeng til hvert lag i tilfelle av uavgjort og ingen poeng ved tap.

Dommere
Dommerne under turneringen ble nominert av representanter fra de delakende lagene. De utvalgte dommerne var derfor enten spillere, trenere eller funksjonærer.

Dommere  Paul Loicq  W. A. HewittDunc MunroBeattie Ramsay  Robert LacroixAlfred de Rauch  Guy Clarkson  Herb DruryAlphonse LacroixFrank Synott

Tropper

miniatyr|Vinnerlaget fra Canada, representert av Toronto Granites.miniatyr|Det franske laget som deltok i OL-turneringen.
Alle åtte lag sendte lag med amatørspillere, hvorav sju sendte blandede lag med spillere fra forskjellige amatørklubber. Totalt deltok 82 spillere i turneringen, med et ukjent antall reserver. Som ved den forrige OL-turneringen besluttet Canadian Amateur Hockey Association (CAHA) at årets Allan Cup-vinner skulle representere landet ved OL.  Toronto Granites slo University of Saskatchewan i finaleserien og ble dermed Canadas representant i turneringen. Granites bestod av tidligere soldater som hadde tjenestegjort under første verdenskrig og hadde siden sin debut i Ontario Hockey Association i 1919/20-sesongen vist seg å være praktisk talt uslåelige. De vant John Ross Robertson Cup i 1920, 1922 og 1923 foruten å være Allan Cup-mestere.

W. A. Hewitt ble igjen valgt til å overse landslagets finanser under turneringen og hadde fullmakt fra CAHA til å utnevne erstatningsspillere etter behov.   Hewitt valgte Harold McMunn (Winnipeg Maroons) and Cyril Slater (Montreal Victorias) som erstattere da fire Granites-spillere (Hughey Fox, Don Jeffrey, Jack Aggett og Eddie Rodden) ikke fikk mulighet til å delta i OL. 

Tsjekkoslovakia stilte med et svakere lag enn tidligere på grunn av splittelse i Tsjekkoslovakias hockeyforbund (Československý svaz hokejový, ČSSH). I desember 1923 brøt en gruppe ledet av Karel Hartmann fra AC Sparta Praha ut og dannet Tsjekkoslovakias forbund for canadisk hockey (Československá asociace kanadského hokeje, ČSAKH). Stridighetene mellom ČSSH og ČSAKH påvirket nomineringen av landslaget til OL-turneringen da klubbene tilknyttet ČSAKH (blant dem Sparta Praha) ble boikottet av Tsjekkoslovakias olympiske komité. Den eneste spilleren tilknyttet ČSAKH som ble nominert til troppen var Sparta Prahas Josef Maleček etter ordre fra Tsjekkoslovakias forsvarsdepartement på bakgrunn av hans militære bakgrunn. Dette betød at troppen måtte ty til mange aldrende spillere og dermed hadde den eldste gjennomsnittsalderen i turneringen med 31 år og fem måneder.

Referat
miniatyr|høyre|Gruppespillskampen mellom USA og Frankrike i gruppe B den 28. januar 1924.
Alle kampene ble spilt utendørs på isflate av naturis med europeiske mål, noe som var fremmed for de canadiske spillerne som var vant til å spille innendørs på kunstis og en mindre bane. Vantene var så lave at canadierne ikke kunne bruke dem til deres sedvanlige spillestil med taklinger og pasninger. Isforholdene var også så dårlige til tider at canadierne ikke fikk akklimatisert og treningsøkter innen turneringen.

I gruppe A gikk canadierne gjennom den første runden praktisk talt uten å møte motstand. De beseiret Tsjekkoslovakia 30–0, Sverige 22–0 og Sveits 33–0. I kampen mot sveitserne gjorde Harry Watson seg særlig bemerket ved å score hele tretten mål. Canadiernes dominans var så stor at målvakten Jack Cameron hadde problemer med å bevare motivasjonen og konsentrasjonen i kampene. Legenden sier at han ofte skøytet bort til vantet for å snakke med unge kvinner på tribunen. Cameron benektet senere hardnakket ryktene men fortalte at han hadde blant annet snakket med den da 11-årige kunstskøyteløperen Sonja Henie, som satt på tribunen og heiet på canadierne. Andreplassen i gruppen gikk til Sverige, som først beseiret Sveits 9–0 før de slo et svakere tsjekkoslovakisk lag på overbevisende vis 9–3. Svenskene sikret dermed den siste sluttspillsplassen i gruppen på bekostning av Tsjekkoslovakia, som i sin siste kamp reddet æren ved å beseire sveitserne 11–2.

miniatyr|venstre|Medaljerundekampen mellom Canada og Storbritannia, 1. februar 1924.
Over i gruppe B fant USA også en enkel vei til medaljerunden, og slo Belgia, Frankrike og Storbritannia med en samlet score på 52–0. OL-debutant Storbritannia kapret den siste plassen etter overbevisende seiere over Frankrike og Belgia, men viste seg for svake mot den amerikanske overmakten, som vant 11–0. I en jevnspilt kamp mot Belgia unngikk de franske vertene sisteplassen i gruppen og vant 7–5 ledet an av kaptein Alfred De Rauchs tre mål.

I medaljerunden åpnet Canada med en 19–2–seier over Storbritannia mens amerikanerne banket svenskene 20–0. Britene ble imidlertid det første laget klarte å score et mål mot Canada i OL. Dermed var det lagt opp til en gruppefinale mellom USA og Canada om gull. I OL-turneringens mest jevnspilte kamp beseiret Storbritannia Sverige 4–3 og tok bronsen.

En kontrovers oppstod mellom Canada og USA da W. A. Hewitt og William Haddock, som var general manager for de respektive lagene, nektet det offisielle forslaget om å velge finaledommeren gjennom en trekning av navn fra en hatt. Begge fryktet at kampen ville bli dømt av en uerfaren dommer og forhandlingene endte med at canadierne foreslo Belgias Paul Loicq mens amerikanerne valgte Frankrikes Robert Lacroix. Hewitt protesterte da han hentydet til at Lacroix kunne være i familie med den amerikanske målvakten Alphonse Lacroix. Partene avgjorde krangelen ved å slå mynt og kron, og Loicq ble dermed valgt til kampens dommer.

miniatyr|høyre|Finalen mellom Canada og USA den 3. februar 1924.
USA fikk retten til å velge banehalvdel da Loicq bestemte at den eldste kapteinen skulle få førsteretten. USAs kaptein Irv Small valgte vestsiden noe som betød at canadierne i første og tredje periode skulle spille mot solen. Kampen ble ytterligere forsinket da kapteinene diskuterte med dommeren over hans fortolkning av body-checking (kroppstakling).

Det var dårlig stemning mellom Canada og USA innen finalen, delvist skapt av Watsons kommentarer tidligere om at Canada ville vinne kampen 10–0 eller 12–0. Kampen skulle bli en fysisk affære. Allerede to minutter etter første dropp hadde Watson blitt tacklet så han blødde fra nesen, mens Willard Rice måtte senere forlate kampen etter å ha blitt slått av en kølle. Ved slutten av kampen var amerikanerne utslitte og gispet etter pusten, mens canadierne gikk seirende ut takket være spillet til deres stjernetrio bestående av Watson, Hooley Smith og Bert McCaffrey. Watson scoret tre av Canadas mål i en overbevisende 6–1-seier.

Første runde
Gruppe A

Gruppe B

Medaljerunde
De to best rangerte lagene fra hver gruppe i første runde avanserte til medaljerunden. Resultater mellom lag fra samme innledende gruppe ble overført til mellomrunden (Canada–Sverige og USA–Storbritannia), slik at disse lagene ikke skulle spille mot hverandre på nytt.

Sluttplassering

Turneringens sluttplassering:

70pxOlympiske mestere 1924Canada2. tittel

Spillere: Jack Cameron, Ernie Collett – Dunc Munro, Beattie Ramsay – Albert McCaffery, Harold McMunn, Cyril Slater, Reginald Smith, Harry Watson.Trener: Frank Rankin.

Statistikk
Statistikk mangler på assist og utvisningsminutter da dette ikke ble regelmessig notert på den tiden.
Toppscorere
  Utøver      1  Harry Watson () 5 36 9 45 2 2  Bert McCaffrey () 5 20 7 27 0 3  Herbert Drury () 5 22 3 25 0 4  Reginald «Hooley» Smith () 5 18 7 25 4 5  Dunc Munro () 5 16 2 18 2 6  Clarence «Taffy» Abel () 5 15 0 15 8 
Kilde: ,,Hockeyarchives.info, Hockeyarchives.info, Ice-Hockey-Stat.com og  Olympedia.org.

Se også
 Ishockey under OL
 EM i ishockey for menn 1924

Noter

Referanser

Litteratur








Eksterne lenker






 Ice-Hockey-Stat.com 

 ​
 ​



1924
Kategori:Sport i Frankrike i 1924