Slagugle

Slagugle (Strix uralensis) er en rovfugl i uglefamilien (Strigidae) og inngår i slekten Strix. Arten består som ni underarter, hvorav underarten S. u. liturata opptrer i Norge. Slagugla regnes som en nær slektning av lappugla (S. nebulosa), som også hekker i Norge.

BirdLife International (2016) regner slagugla som livskraftig, men den er oppført på CITES liste II. I Norge er arten oppført som kritisk truet (se norske forhold for detaljer).

 Biologi 
 Beskrivelse 
miniatyr|venstre|S. u. liturata, Långholmen i Stockholm.
miniatyr|venstre|Slagugle (video).
Slagugle blir cirka cirka  lang og kan minne om en stor kattugle, men den er lett å gjenkjenne på det bleke sløret rundt øynene. Vingespennet utgjør cirka 124–134 cm. Hunnen blir størst og veier cirka , mens hannen gjerne veier omkring .

Slagugla er en relativt langhalet, blek ugle med rundt ansiktet og proporsjonalt små mørkebrune øyne. Den hvitaktige til blek okergrå ansiktsdisken mangler ringer og er diffus blekere i midten. Fjærene på ryggen og skulderdekkerne er hvitaktige til grå med en mørk sentral stripe. Vingene er mørk okergrå, med rader av små mørke flekker på de mindre og midtre sekundære dekkerne, samt hvite kanter på de større sekundære dekkerne. Flygefjærene er tydelig båndete, og den lange, kileformede halen er okergrå med 5–6 brede mørkebrune bånd. Undersiden er hvitaktig til blek gråbrun, med mørkebrune striper. Tarsene og tærne er fullt fjærkledde, og nebbet er gult. Ungfuglenes fjærdrakt er svært variabel, men de har typisk en blek ansiktsdisk og hodefjær som er kraftig tippet i hvitt, noe som gir hodet deres et blekt utseende. Undersiden er vanligvis grå med brun bånding.

S. u. macroura, som finnes fra Karpatene til De dinariske Alper, har en imponerende mørk morf, hvis farge varierer fra dyp kastanjebrun til mørk grå. Andre regionale variasjoner er mindre dramatiske. Mest bemerkelsesverdig er sichuanugle (S. u. davidi) i det sørøstlige Qinghaiprovinsen og den vestlige/sentrale Sichuanprovinsen i Kina, som har en mørkere ansiktsdisk med antydning til mørke konsentriske ringer og en tydelig smal svartaktig kant. I tillegg er oversiden stort sett mørk med hvite markeringer, og stripingen på undersiden er mer fremtredende, med antydning til mørke tverrbånd. S. u. fuscescens og S. u. hondoensis fra Honshu i Japan er mørkere (med reduserte lyse markeringer) og har en fargetone som går fra sandgul til rustbrun.

 Utbredelse 
Arten er utbredt i det boreale barskogbeltet i Eurasia, fra Fennoskandia i vest og østover gjennom Sibir til Korea og Japan i øst. I vest flekkvis så langt sør som til Polen, Balkan og Karpatene. I Norge regnes arten som meget sjelden, og hekking er bare kjent fra Trøndelag og Hedmark, men man antar at slagugla også finnes i Finnmark og Oppland.

Slagugla var tidligere sannsynligvis langt mer utbredt i Europa, med zooarkeologiske funn fra det sørvestlige Tyskland og Sveits, og mer nylig fra Belgia, hvor et eksemplar dateres til 900–1100 evt. Slagugla ble sist utryddet fra Østerrike og Tyskland i 1926. Et re-introduksjonsprogram i Bayerischer Wald nasjonalpark (Bayern, Tyskland) førte til utsetting av 186 ugler mellom 1975 og 1999, noe som resulterte i 5–6 hekkende par og tilsynelatende er bærekapasiteten for dette reservatet. Delvis i forbindelse med den tyske introduksjonen ble 142 slagugler sluppet ut i det nærliggende Dürrenstein villmarksområdet (Ybbstal-Alpene) i Østerrike mellom 2009 og 2018, og per 2018 var det 10 aktive hekkende par; mellom 2012 og 2018 ble 29 reir med totalt 53 unger klekket.

 Habitat 
Slagugla er stort sett stedbunden og ofte stillesittende, og bortsett fra under ekstremt harde vintre, bruker den samme habitatet året rundt. Unntaket er unge ugler, som sprer seg over et større område med skog i jakten på egne hekkeområder. Det foretrukne habitatet varierer noe innenfor artens store utbredelsesområde, men i alle områder foretrekkes modne skoger med både store trær med døde greiner og åpne skogsområder. Generelt unngås steder nær menneskelig bosetting.

 Atferd 
Hannene og nesten alle hunnene holder seg gjerne i umiddelbar nærhet av en tidligere hekkeplass, selv til tider når mattilgangen er begrenset. Under spesielt tøffe vintre kan noen hunner gjøre korte trekk, typisk , og, dersom dem overlever, initiere et nytt territorium.

Slagugla jakter mest om natten og tar først og fremst små pattedyr i musefamilien, hamsterfamilien og ungdyr i hareslekten, men også noen fugler og av og til også noen amfibier, firfisler og insekter. Arten eter dessuten åtsel. I Finland består dietten av cirka  pattedyr, hvorav de fleste tilhører slekten Microtus.

Slagugla er monogam og danner normalt livslange parforhold. Reiret legges gjerne til fuglekasser, gamle reder etter andre rovfugler eller i toppen av en råtten høystubber, men av og til også til hule trær og hulrom i klipper og bygninger. Hunnen legger som regel  egg, men  regnes som normalt. Eggene legges med et intervall på  dager. Hunnen ruger eggene i  dager, mens hun mates av hannen. Ungene forlater redet etter  dager og blir flygedyktige cirka 45 dager gamle. De blir imidlertid sammen med foreldrene i ytterligere  måneder. Formering skjer fra fuglene er omkring  år gamle. Arten er kjent for å være svært aggressiv ved reiret og kan med sine lange klør skade inntrengere alvorlig.

Ringmerkede individer bekrefter en levealder på 20 år, men noen lever nok lenger.

 Taksonomi 
Såkalt sichuanugle (S. u. davidi) ble lenge regnet som en selvstendig art, men regnes nå som en underart av slagugle på grunn av stor overlapping i både vokalisering og fjærdrakt.

Med S. u. davidi inkludert, anses slagugla generelt for å bestå av ni underarter, hovedsakelig basert på forskjeller i fjærdrakt og størrelse, selv om disse kan være subtile. Det er verdt å merke seg at evalueringen av mtDNA og åtte mikrosatellitt-DNA-loci hos slagugler i Nord-Europa ikke viste noen forskjell mellom S. u. liturata og S. u. macroura, noe som antyder at de kanskje ikke bør opprettholdes som separate underarter.

 Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Artsdatabanken. Norske beskrivelser i parentes er ikke offisielle.

 Strigiformes, ugler
 Strigidae, uglefamilien 
 Striginae, (egentlige ugler)
 Strigini, (skogugler)
 Strix
 S. virgata, demonugle
 S. nigrolineata, linjeugle
 S. huhula, gitterugle
 S. albitarsis, brynjeugle
 S. seloputo, gulfjesugle
 S. ocellata, hinduugle
 S. leptogrammica, bendelugle
 S. aluco, kattugle
 S. mauritanica, maghrebugle
 S. nivicolum, orientkattugle
 S. hadorami, klippeugle
 S. butleri, omanugle
 S. occidentalis, flekkugle
 S. varia, høvdingugle
 S. sartorii, aztekugle
 S. fulvescens, mayaugle
 S. hylophila, paranáugle
 S. rufipes, chileugle
 S. chacoensis, chacougle
 S. uralensis, slagugle
 Gr. (uralensis)
 S. u. liturata, utbredt fra Fennoskandia og Nordvest-Russland (Kolahalvøya og Karelen) og østover til Arkhangelsk, og sørover til Polen, Belarus og sentrale strøk av elven Volga
 S. u. uralensis (nominatformen), utbredt fra østeuropeisk Russland og østover til kysten av Okhotskhavet
 S. u. macroura, utbredt fra Karpatene i Europa sørover til Bulgaria, og i Vest-Balkan
 S. u. yenisseensis, utbredt fra Det sentralsibirske platå til det nordlige Mongolia
 S. u. nikolskii, utbredt fra Bajkalsjøen og Transbajkal til Sakhalin, sørover til det nordøstre Kina og Korea
 S. u. japonica, utbredt i det nordlige Japan (Hokkaido)
 S. u. hondoensis, utbredt i det sentrale Japan (nordlige og sentrale Honshu)
 S. u. fuscescens, utbredt i det sørlige Japan (fra Sør-Honshu til Kyushu og Shikoku)
 Gr. (davidi)
 S. u. davidi, sichuanugla er utbredt i den sørøstlige Qinghaiprovinsen, Gansuprovinsen og den vestlige/sentrale Sichuanprovinsen i Kina.
 S. nebulosa, lappugle
 S. woodfordii, panugle

 Norske forhold 
Slagugle hekker i Norge regelmessig, men fåtallig i østlige skogsområder i Hedmark og Nord-Trøndelag. Arten har østlige deler av Norge som vestgrense for sin europeiske utbredelse. Den hekker helst i barskog, gjerne i mosaikk med store myrer. Føden består hovedsakelig av smågnagere. Slagugla er hovedsakelig standfugl.

Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått å bestå av mellom 30 og 40 individer, og den ble da vurdert som økende.(Shimmings & Øien 2015) Etter 2005 har antall hekkefunn i tre smågnagerår vært 14, til forskjell fra maksimalt tre før dette. Økningen kan ha samme forklaring som lappuglenes ekspansjon, nemlig markmusenes smågnagersvingninger etter 2005, og i særdeleshet de tre siste toppårene 2011, 2014 og 2018.(R. Solheim, pers. medd.)

Bestandsestimatet tilsier rødlistekategori kritisk truet etter kriteriet D1 (få reproduksjonsdyktige individ).

Bestanden påvirkes av svingninger i smågnagerbestanden. Mangel på reirplasser framheves som en negativ påvirkningsfaktor for slagugla i Sverige.(SLU Artdatabanken 2020) Utplassering av hekkekasser har sannsynligvis hatt en viss positiv effekt på bestanden, i alle fall på å dokumentere hekkinger. Flatehogst rundt reirtreet blir framhevet som negativt.

 Referanser 
BirdLife International 2016. Strix uralensis. The IUCN Red List of Threatened Species 2016: e.T22689108A93218506. http://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T22689108A93218506.en. Downloaded on 23 February 2019.

Holt, D.W., Berkley, R., Deppe, C., Enríquez Rocha, P., Petersen, J.L., Rangel Salazar, J.L., Segars, K.P., Wood, K.L. & Marks, J.S. (2019). Ural Owl (Strix uralensis). In: del Hoyo, J., Elliott, A., Sargatal, J., Christie, D.A. & de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona. (retrieved from https://www.hbw.com/node/55042 on 23 February 2019).

Mlodinow, S. G. (2022). Ural Owl (Strix uralensis), version 2.0. In Birds of the World (N. D. Sly, Editor). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.uraowl1.02

Stokke BG, Dale S, Jacobsen K-O, Lislevand T, Solvang R og Strøm H (24.11.2021). Fugler: Vurdering av slagugle Strix uralensis for Norge. Rødlista for arter 2021. Artsdatabanken. https://lister.artsdatabanken.no/rodlisteforarter/2021/28800. Nedlastet 29.05.2025

Syvertsen, P. O., Ree, V., Hansen, O. B., Syvertsen, Ø., Bergan, M., Kvam, H., Viker, M. & Axelsen, T. 2008. Virksomheten til Norsk navnekomité for fugl (NNKF) 1990-2008. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forening. www.birdlife.no (publisert 22.5.2008). Besøkt 2016-04-10

Syvertsen, P.O., M. Bergan, O.B. Hansen, H. Kvam, V. Ree og Ø. Syvertsen 2017: Ny verdensliste med norske fuglenavn. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider: http://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/om.php

Syvertsen, P. O., Bergan, M., Hansen, O. B., Kvam, H., Ree, V. & Syvertsen, Ø. 2020. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider. URL: https://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/

Winkler, D. W., S. M. Billerman, and I. J. Lovette (2020). Owls (Strigidae), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.strigi1.01

 Eksterne lenker 


Kategori:Ugler
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1771
Kategori:Fugler på norsk rødliste