Boltit

Boltit (Eudromias morinellus), lokalt også kalt fjello, er eneste art i den monotypiske slekten Eudromias i lofamilien (Charadriidae), som videre inngår i ordenen vade-, måse- og alkefugler (Charadriiformes). I Norge er denne fuglen relativt vanlig i fjellstrøk i hekkesesongen. Arten regnes som en langdistansetrekkfugl, som kan krysse over kontinenter i sine lengste trekk.

Boltit er en fugl med stor rekkevidde. I Norge regnes den som en karakterart for høyfjellsområder med sparsom vegetasjon. Populasjonen synes langsomt å minske, men er ennå ikke alarmerende, og Verdens naturvernunion har gradert den som livskraftig. Den norske bestanden, som er den overlegent mest tallrike i Europa, er også livskraftig ifølge Artsdatabanken. Hvor stor bestanden er i Asia vet man ikke.

 Etymologi 
Navnet «boltit» er av uviss opprinnelse, men arten omtales lokalt også som «fjello» og tidvis også med det danske navnet «pomeransfugl». Det er bare to loer som omtales som boltiter. Denne og ørkenboltit (Peltohyas australis).

Det vitenskapelige artsepitet, morinellus, følger av det greske ordet mōros (μωρος) og betyr tåpelig (kanskje i forståelsen morsom eller artig). Det vitenskapelige slektsnavnet, Eudromias, følger av det greske ordet eudromias (ευδρομιας), som er sammensatt av de to ordene eu (ευ), som betyr god, og dromos (δρομος), som betyr løper. Betydningen av det vitenskapelige artsnavnet kan således være morsom eller artig fugl som løper, noe som kanskje antyder den litt bråkede hekkedrakten og pussige ernæringsatferden denne fuglearten har.

 Biologi 
miniatyr|venstre|Boltit i vinterdrakt.
 Beskrivelse 
Boltit blir cirka 20–22 cm lang og hannen veier cirka ; hunnen cirka . Vingespennet ligger på cirka . 

Boltit er en kraftig vadefugl (lo), med omvendt kjønnsdimorfisme i størrelse og fjærdrakt. Arten har kort sort nebb og gulaktige, lange nedre ekstremiteter. Den er lett å kjenne igjen i hekkedrakt: lange hvite øyenbrynstriper møtes i en «V» i nakken; et smalt hvitt brystbånd skiller den grå strupen og øvre bryst fra det klart kastanjebrune nedre brystet. Hunnen (som i snitt er litt større) er mer fargerik enn hannen, med mørkere og mer ensfarget isse og buk, og brystbåndet er skarpere markert enn hos hannen. Allikevel, ikke alle voksne individer lar seg kjønnsbestemmes, da noen viser mellomliggende trekk.

Utenom hekkesesongen mangler de sterke fargene: øyenbrynstriper er brungule, oversiden har sandfarget eller lys brun kant, brystet er lys gråbrunt med et svakt hvitt bånd, og buken er hvit.

Ungfugler viser større kontrast enn voksne utenfor hekkesesongen, med mørkere fjær og lysere kanter (noen ganger brutt av brune fjærstriper). Undersiden har et mer kanelaktig skjær, med stripete kroppssider, blasshvit brystlinje og buk som er svakt gulfarget. Første vinteren beholdes noen fjær fra ungdomsdrakten, mens første sommer får fuglen noen mørke bukfjær.

Til tross for det enorme og oppdelte hekkeområdet finnes det ingen indikasjon på underarter – trolig fordi fuglene har liten stedstrofasthet og ofte blander seg i vinterområdene, samt fordi hekkingen i Europa er uforutsigbar.

 Utbredelse og habitat 
Boltit er overveiende en fjellfugl med spredt utbredelse. Den hekker fra det nordlige Storbritannia gjennom Skandinavia og det nordlige Sibir til Tsjuktsjerhalvøya, samt nordøstlige Kasakhstan og nordvestlige Kina (det ekstremt nordvestlige Xinjiang), videre østover gjennom sørlige Sibir og nordlige Mongolia til sørøstlige Russland. Arten er uregelmessig fordelt i Pyreneene (opp til {{formatnum:2720 moh}}), Alpene og Karpatene, og også sporadisk andre steder i Europa, Kaukasus og nordvestlige Alaska. Arten overvintrer i Nord-Afrika (opp til ), Midtøsten og østover til det vestlige Iran.

I Skottland foretrekker den flate eller lett skrånende lyngheier, dominert av heigråmose (Racomitrium lanuginosum) eller rabbesiv (Juncus trifidus). Fuglene unngår derimot dvergbuskdominerte, grasdominerte og enkelte torvområder. I Norge er arten i hekketiden knyttet til fjellvidder og høyfjellsplatåer med sparsom vegetasjon.

I Sør-Norge hekker den hovedsakelig i høyfjellet, omkring , men fra Møre og helt til Pasvik hekker den også ved kysten. Hekkeplassene finnes på platåer og fjellvidder med sparsom vegetasjon. Det er også påvist ett tilfelle av hekking på Svalbard.

 Hekkebiologi 
Redet ligger gjerne på tørre moserabber, og fuglen trykker på eggene helt til man uforvarende holder på å tråkke på den. Spiller ofte såret når den blir forstyrret på reiret av mennesker og opptrer da usedvanlig uredd. Boltit er polyandrisk, så hunnene konkurrerer om hannene og forlater dem etter paring og egglegging, slik at hannene må ta seg av eggene alene. Hunnen legger tre egg, av og til kun to. Eggene legges med 30–36 timers intervall og hunnen legger et nytt kull med egg 5–11 dager etter det første, noen ganger også et tredje kull. Inkubasjonen tar 21–29 dager og starter når det nest siste egget er lagt. Både eggene og ungene har glimrende kamuflasjefarger. Hannen ruger stort sett alene. Avkommet er såkalte flyktunger (precociale), altså dunkledde og klare til å forlate redet kort tid etter klekking (som regel neste morgen). Omkring 19–30 dager etter klekking blir ungene flygedyktige.

 Ernæringsbiologi 
Dietten består hovedsakelig insekter, særlig biller (Coleoptera) og fluelarver (Diptera), men også voksne fluer, sommerfugl- og møllarver, gresshopper, sirisser, maur og edderkopper. Av og til spiser den også snegler og meitemark, spesielt på nypløyde åkrer. Dessuten spiser den jevnlig blader, frø, bær og blomster. Det hender at den bruker «fot-skjelving» for å skremme opp byttedyr, både på bar jord og steinete bakke med kort vegetasjon. Arten leter etter mat både dag og natt, men er hovedsakelig aktiv på dagtid i sørlige hekkeområder. I Norge består føden hovedsakelig av insekter og edderkoppdyr.

 Høst- og vårtrekkene 
miniatyr|Boltiter i flukt.
Fuglene trekker over et bredt område i Europa, med hvilepauser på noen få, ofte tradisjonelle, steder. Mange fugler migrerer trolig uten stopp, spesielt i høsttrekket. I denne perioden ankommer hunnene vinterkvarterene vanligvis 2–4 uker før ungfugler og hanner, og de har også en tendens til å returnere først til hekkeområdene.

Under trekket opptrer de noen ganger i flokker (kalt «trips») på mellom 20 og 80 individer, men som oftest i mindre grupper på 3–6 fugler. Fuglene forlater det skotske høylandet i løpet av første halvdel av august, og drar fra Sibir mellom slutten av august og begynnelsen av september. Under trekket passerer de over Vest-Europa fra midten av august til midten av oktober, med noen etternølere helt fram til november. Enkelte fugler raster i Alpene på høyder omkring  over havet, eller langs Jurafjellenes rygg på rundt  meters høyde. Mange fugler oppholder seg også i området nord for Kaspihavet for å myte, før de fortsetter trekket videre sørover fram til tidlig november. De første individene ankommer vinterkvarterene allerede i begynnelsen av september.

Vårtrekket starter fra slutten av februar til mars. Fuglene passerer gjennom Vest-Europa fra midten av april til midten av mai, og gjennom Ukraina fra midten av mars til slutten av april. De returnerer til hekkeområdene i Skottland i begynnelsen av mai, til det sørlige Skandinavia fra midten til slutten av mai, og til Lappland og det nordlige Russland fra slutten av mai til midten av juni.

Som de fleste langdistansetrekkende vadere, er streiffugler registrert over store deler av verden: i Nord-Amerika, både på Hawaii og det kontinentale vestlige USA (for eksempel California og Washington), og sørover til det nordlige Mexico. De er også observert flere steder i Atlanterhavet, blant annet på Bermuda, Bjørnøya, Island, Færøyene, Madeira og Kanariøyene, samt i Japan.

 Taksonomi 
Boltit blir av og til plassert i en utvidet versjon av slekten Charadrius, og man har ment at den trolig var nærmere beslektet med rødbrystlo (Anarhynchus asiaticus), steppelo (A. veredus), prærielo (A. montanus) og gråkinnlo (Zonibyx modestus), som tidligere ble regnet til Charadrius. Genetisk forskning indikerer imidlertid at boltit bør plasseres i sin egen slekt – Eudromias.

 Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World i henhold til Clements et al. (2024).

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Charadrii, lofugler
 Charadriidae, lofamilien
 Pluvialis
 Oreopholus
 Hoploxypterus
 Phegornis
 Zonibyx
 Eudromias, (monotypisk)
 E. morinellus, boltit (monotypisk)
 Charadrius
 Thinornis
 Vanellus
 Erythrogonys
 Peltohyas
 Anarhynchus

 Referanser 
Boltit Eudromias morinellus (Linnaeus, 1758). Artsdatabanken. Besøkt 2025-06-30

Baker, A.J., Pereira, S.L. & Paton, T.A. (2007) Phylogenetic relationships and divergence times of Charadriiformes genera: multigene evidence for the Cretaceous origin of at least 14 clades of shorebirds. Biol. Lett. 3(2): 205–209. DOI: https://doi.org/10.1098/rsbl.2006.0606

Baker, A. J., Pereira, S. L., & Paton, T. A. (2008). Erratum. Phylogenetic relationships and divergence times of Charadriiformes genera: multigene evidence for the Cretaceous origin of at least 14 clades of shorebirds: Biol. Lett. 3, 205–209 (2007). Biology Letters, 4(6), 762-763. https://royalsocietypublishing.org/doi/pdf/10.1098/rsbl.2006.0606erratum

BirdLife International. 2016. Eudromias morinellus. The IUCN Red List of Threatened Species 2016: e.T22693906A86574443. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T22693906A86574443.en. Accessed on 30 June 2025.

Clements, J. F., P. C. Rasmussen, T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, T. A. Fredericks, J. A. Gerbracht, D. Lepage, A. Spencer, S. M. Billerman, B. L. Sullivan, M. Smith, and C. L. Wood. 2024. The eBird/Clements checklist of Birds of the World: v2024. Downloaded from https://www.birds.cornell.edu/clementschecklist/download/

Jobling, J. A. (editor). The Key to Scientific Names in Birds of the World (S. M. Billerman et al. editors), Cornell Laboratory of Ornithology, Ithaca. https://birdsoftheworld.org/bow/key-to-scientific-names/introduction

Stokke BG, Dale S, Jacobsen K-O, Lislevand T, Solvang R og Strøm H (24.11.2021). Fugler: Vurdering av boltit Charadrius morinellus for Norge. Rødlista for arter 2021. Artsdatabanken. https://lister.artsdatabanken.no/rodlisteforarter/2021/28720. Nedlastet 30.06.2025

Wiersma, P. & Kirwan, G.M. (2018). Eurasian Dotterel (Eudromias morinellus). In: del Hoyo, J., Elliott, A., Sargatal, J., Christie, D.A. & de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona. (retrieved from https://www.hbw.com/node/53849 on 17 February 2018).

Wiersma, P. and G. M. Kirwan (2023). Eurasian Dotterel (Eudromias morinellus), version 1.1. In Birds of the World (J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D. A. Christie, and E. de Juana, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.eurdot.01.1

Winkler, D. W., S. M. Billerman, and I. J. Lovette (2020). Plovers and Lapwings (Charadriidae), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.charad1.01

Østnes, Jan Eivind: «boltit» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 30. juni 2025 fra https://snl.no/boltit

 Litteratur 
 Hayman, Peter; Marchant, John; Prater, Tony (1991): Shorebirds: An Identification Guide to the Waders of the World. ISBN 0-7099-2034-2.
 Tsherbakov, B.V.: «Breeding Dotterels Charadrius morinellus in the Altai mountains of Kazakhstan» (PDF) i: International Wader Studies 10: 342–344.

 Eksterne lenker 


Kategori:Lofugler
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1758
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné