Vaktel

Vaktel (Coturnix coturnix) er en hønsefugl i fasanfamilien og inngår i slekten vaktler (Coturnix), som ellers teller fem nålevende arter. Arten er utbredt i store deler av Afrika og det vestlige og sentrale Eurasia. Den hekker også såvidt i Norge, men her regnes den som sjelden. Arten regnes hovedsakelig for å være trekkfugl, men trekket er komplekst og noen plasser er den også en regulær standfugl.

 Taksonomi 
miniatyr|venstre|Artens kryptiske fjærdrakt gir den god kamuflasje i gresset.
miniatyr|venstre|Vaktelegg regnes mange steder som en delikatesse. Skallet kan variere ganske mye i fargen.
Det har vært uklart om arten skal betraktes som monotypisk eller polytypisk. IOC World Bird List anerkjenner fem underarter, noe vi følger her. Birds of the World anerkjenner fire, men hevder samtidig at en full revidering av taxonet er nødvendig og behandler den enn så lenge som monotypisk.

Vaktel er nært et med engvaktel (C. japonica), kanskje også gressvaktel (C. pectoralis). Registreringer fra Nordvest-Bangladesh referer normalt til nominatformen, men det er mer trolig at beskrivelsene egentlig referer til engvaktel. Rasene ragonierii (Toscana i Nord-Italia) og parisii (trolig Sardinia) er synonymiserte med nominatformen. Rasen africana har blitt introdusert til både Réunion og Mauritius, men kan være utdødd på Mauritius.

 Biologi 
Vaktel blir 16–20 cm lang og har et vingespenn på 32–35 cm. Hannen veier 70–140 g, hunnen 70–155 g. I felt er den tilnærmet umulig å skille fra engvaktel, men den vokaliserer annerledes. Arten har ei gulbrun lengdestripet kryptisk fjærdrakt og er vanskelig å få øye på i naturen, fordi den ofte gjemmer seg i høyt gress. Arten har lange vinger sammenlignet med andre hønsefugler, og den regnes som en trekkfugl.

Arten foretrekker åpne habitater, inkludert dyrket mark, helst i jevnt eller svakt bølgende landskap, og den unngår generelt skogkledde områder og våtmarker, selv om den ser ut til å kreve vannkilder i svært varme områder. Opptrer normalt opptil , men mye høyere enkelte steder. I Ladakh er den registrert til , og den har hekket i over  i Bhutan og opp i  i Tyrkia. I Afrika er arten registrert opp til  i høylandet i Kenya,  på Réunion,  på Komorene (hvor den opptrer i åpen trehei, opp til cirka  på Madagaskar, og i Sentral-Asia opp til  i Tadsjikistan. Foretrekker tett urtedekke som er mindre enn  høyt. I Nordøst-Tanzania hekker arten sammen med harlekinvaktel (C. delegorguei) og forekommer på høyere bevokste og mindre nedbrutte gressletter. Arten unngår bar jord, men under trekk forekommer den på nesten alt av ugressdekke, inkludert langs kysten.

Vaktel er utbredt i det meste av Europa, men bare sør i Fennoskandia, og langt østover i Asia, samt i Afrika. Arten gjester også øyer som Socotra, Seychellene, Island og Færøyene, og på sistnevnte har den til og med hekket.

Vaktel hekker bare i begrenset antall i Norge. Arten ble oppskalert fra nær truet i 2015 til sårbar på Norsk rødliste for arter 2021. Den er sporadisk utbredt på Øst- og Sørlandet, samt i Møre og Trøndelag, og det har vært enkelte observasjoner så langt nord som i Troms. Her trives arten best i nærheten av dyrket mark og i enger i lavlandet. I 2018 ble det bare observert cirka 179 individer i Norge.

Vaktelen legger normalt 8–13 egg i Europa og 5–7 i Afrika, med et snitt på ett egg i døgnet. Eggene er omtrent en femtedel av et hønseegg og kan benyttes på samme måte. Redet er 11–12,5 cm i diameter og plasseres rett på bakken, ofte godt skjult i bunnvegetasjon eller høyt gress. Inkubasjonen tar til når siste egget er lagt, og det tar 17–20 døgn og utføres av hunnen alene. Avkommet får flygedyktig fjærdrakt etter 16–19 og blir uavhengige etter 50–70 dager.

 Vaktelegg som mat 
Vaktelegg har fyldig, rund smak og regnes som en delikatesse i mange deler av verden, inkludert i Asia, Europa og Nord-Amerika. I motsetning til hønseegg har vaktelegg ganske skjørt og seigt skall, som lett går i småbiter under avskalling. I det japanske kjøkken blir vaktelegg noen ganger brukt rå eller tilberedt som tamago (også kalt tamagoyaki, japansk brettet omelett) til sushi, og vaktelegg inkluderes også ofte i såkalte bentolunsjer. I Norge er det mest vanlig å spise vaktelegg som en ingrediens i en annen matrett.

Prisen på vaktelegg er svært varierende, så det kan lønne seg å sjekke på forhånd. Vaktelegg selges ofte i forpakninger på 12 egg, men både 6, 10, 18, 20, 24, 30 og 60-pakninger finnes. Likeledes selges det vaktelegg i større kvanta, som bulk. Ett vaktelegg veier gjerne rundt , iberegnet skallet, noe som tilsvarer rundt 1/5 av vekten til et normalt hønseegg. For bløtkokt vaktelegg er koketiden cirka 2 minutter. For smileegg er den cirka 2 minutter og 30 sekunder. Eggene må i begge tilfeller umiddelbart over i kaldt vann, så kokeprosessen stopper. Gjør man ikke det blir eggene hardkokte. 

 Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen m.fl. (2008, 2017, 2020).

 Galliformes, hønsefugler
 Phasianoidea, fasanfugler
 Phasianidae, fasanfamilien
 Pavoninae
 Coturnicini, (9 slekter, 54 arter)
 Tetraogallus, kongehøns (5 arter)
 Ammoperdix, (2 arter)
 Synoicus, (4 arter)
 Margaroperdix, (monotypisk)
 Coturnix, vaktler (6 arter)
 C. coturnix, vanlig vaktel
 C.c. coturnix, nominatformen er utbredt i Europa og fra Nordvest-Afrika til Mongolia og Nord-India
 C.c. conturbans, er utbredt på Asorene
 C.c. inopinata, er utbredt på Kapp Verde
 C.c. africana, er utbredt i Afrika sør for Sahara og på Komorene og Madagaskar. Introdusert på Mauritius og Réunion
 C.c. erlangeri, er utbredt i Nordøst-Afrika
 C. japonica, engvaktel (monotypisk)
 C. delegorguei, harlekinvaktel
 C. coromandelica, regnvaktel (monotypisk)
 C. pectoralis, gressvaktel (monotypisk)
 †C. novaezelandiae, maorivaktel (monotypisk, utdødd cirka 1875)
 Alectoris, steinhøns (7 arter)
 Perdicula, (4 arter)
 Ophrysia, (monotypisk)
 Pternistis, frankoliner (24 arter)

 Referanser 
Stokke BG, Dale S, Jacobsen K-O, Lislevand T, Solvang R og Strøm H (24.11.2021). Fugler: Vurdering av vaktel Coturnix coturnix for Norge. Rødlista for arter 2021. Artsdatabanken. https://www.artsdatabanken.no/lister/rodlisteforarter/2021/9058

BirdLife International. 2018. Coturnix coturnix. The IUCN Red List of Threatened Species 2018: e.T22678944A131904485. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2018-2.RLTS.T22678944A131904485.en. Accessed on 03 June 2022.

Gill F, D Donsker & P Rasmussen  (Eds). 2022. IOC World Bird List (v12.1). doi: https://doi.org/10.14344/IOC.ML.12.1.

McGowan, P. J. K., G. M. Kirwan, E. de Juana, and P. F. D. Boesman (2020). Common Quail (Coturnix coturnix), version 1.0. In Birds of the World (J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D. A. Christie, and E. de Juana, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.comqua1.01

Puigcerver, M., Rodriguez-Teijeiro, J.D. and Gallego, S. (2001). The problem of the subspecies in Coturnix coturnix quail. Proceedings of the Perdix VII International Symposium on Partridges, Quails and Pheasants, Dourdan, France, 9–13 Oct. 1995. Game Wildl. Sci. 18(3&4): 561–572.

Syvertsen, P. O., Ree, V., Hansen, O. B., Syvertsen, Ø., Bergan, M., Kvam, H., Viker, M. & Axelsen, T. 2008. Virksomheten til Norsk navnekomité for fugl (NNKF) 1990-2008. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forening. www.birdlife.no (publisert 22.5.2008). Besøkt 2016-04-10

Syvertsen, P.O., M. Bergan, O.B. Hansen, H. Kvam, V. Ree og Ø. Syvertsen 2017: Ny verdensliste med norske fuglenavn. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider: http://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/om.php

Syvertsen, P. O., Bergan, M., Hansen, O. B., Kvam, H., Ree, V. & Syvertsen, Ø. 2020. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider. URL: https://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/

Winkler, D. W., S. M. Billerman, and I. J. Lovette (2020). Pheasants, Grouse, and Allies (Phasianidae), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.phasia1.01

 Eksterne lenker 


Kategori:Hønsefugler
Kategori:Fugler på norsk rødliste
Kategori:Europas fugler
Kategori:Asias fugler
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1758