Jazz-fusion

miniatyr|Chick Corea 
miniatyr|Al di Meola og John McLaughlin 
miniatyr|Weather Report 
miniatyr|Herbie Hancock 
miniatyr|Billy Cobham 
miniatyr|Jean-Luc Ponty 
miniatyr|Jan Hammer 
miniatyr|Herbie Mann 
Fusion, jazz-fusion eller jazzrock er en musikksjanger, undersjanger av jazz, der elementer fra andre musikksjangre som funk, rock, R&B, ska, osv. fusjoneres med mer tradisjonell jazz. Noen regner også fusion som en undersjanger av progressiv rock fordi fusion ofte er preget av rock. Av den samme grunn kalles ofte fusion for «jazzrock». Fusion-album kan ha mange stilarter på samme album.

Sent på 1960-tallet begynte jazzmusikere å blande elementer fra andre musikkarter og improvisasjonsteknikker i jazzen. Samtidig begynte enkelte musikere innen progressiv rock å blande jazz inn i sin musikk.

Fusion er ofte instrumental med kompliserte tidsangivelser, takter og rytmiske mønster, og melodiene kan ofte være lange med myke improvisasjoner. Mange kjente fusion musikere er meget dyktige musikere med kompliserte komposisjoner i takter som sjelden blir brukt i andre vestlige musikkformer. 

Fusion har ofte komplekse former, mangel ofte vokal og er ofte lange melodier dette gjør dem lite radiovennlige og blir derfor lite spilt i radio.

Viktige representanter: Chick Coreas «Return To Forever», John McLaughlins «Mahavishnu Orchestra» og Joe Zawinuls og Wayne Shorters «Weather Report». Det kan være av interesse at alle de tre nevnte artistene alle var med på Miles Davis' «Bitches Brew» som regnes for å ha grunnlagt sjangeren.

 Miles Davis og opphavet til jazz-fusion 
Trompetisten og komponisten Miles Davis hadde stor innvirkning på utviklingen av jazz-fusion. Han startet karrieren sin på plate i 1946 som en del av bandet til Charlie Parker, og mellom 1949 og 1962 spilte han inn mange plater i sine egne band og var med på å gjøre flere jazz sjangrer populære, særlig cool jazz, hard bop og modaljazz. 

I 1955 ville Davis bygge opp et nytt band fra starten av og han dannet et band med saksofonisten George Coleman, pianist Herbie Hancock, bassist Ron Carter og trommeslager Tony Williams. Wayne Shorter erstatta Coleman i 1964 og denne kvintetten varte til tidlig 1968. Bandet spilte inn tre album før albumet Miles in the Sky i 1968 som er det første albumet av Davis der han bruker elektriske instrument med Hancock og Carter på elektrisk piano og bassgitar, og med George Benson på elektrisk gitar på «Paraphernalia». Davis utforsket de elektriske instrumentene videre på albumet Filles de Kilimanjaro som også kom i 1968 med pianisten Chick Corea og bassisten Dave Holland for Hancock og Carter.

I 1969 ga Davis ut et hel-elektrisk jazzalbum In a Silent Way som kan regnes som det første fusion-albumet til Davis. Det bestod av to lange musikkstykke, et på hver side av albumet. Denne rolige, statiske plata fikk også innvirkning på utviklingen av musikkstilen ambient. Albumet hadde musikre som senere dannet sine egne grupper på 1970-talet og utviklet fusion-stilen videre, som Shorter, Hancock, Corea, pianisten Josef Zawinul, gitarist John McLaughlin, Holland og Williams.

Davis spilte inn albumet Bitches Brew i løpet av tre dager i 1970. Her var også andre musikere med som Bennie Maupin på bassklarinett, Larry Young på elektrisk piano, Harvey Brooks på bassgitar og perkusjonistene Lenny White, Jack DeJohnette, Don Alias og Juma Santos. Bitches Brew forlot tradisjonell jazz til fordel for en improvisasjonsstil som lå nærmere rock med vekt på etterslaget.

Også andre artister var med å påvirke jazz-fusion i starten. Fusjons-pionerene la vekt på utforskning, energi, elektrisitet, intensitet, virtuositet og volum. Gitarist Larry Coryell likte Miles Davis men han likte også Rolling Stones. Han startet i 1966 bandet the Free Spirits og de ga ut sitt første album Out of Sight and Sound i 1967. Charles Lloyd spilte en kombinasjon av rock og jazz på Monterey Jazz Festival i 1966 med en kvartett som inkluderte Keith Jarrett og Jack DeJohnette. De spilte i fargerike klær og ga ut album med titler som Dream Weaver (1966) og Forest Flower (1967), som begge var bestselgende jazzalbum. Fløytisten Jeremy Steig eksperimenterte med jazz i bandet hans Jeremy & the Satyrs, hvor også vibrafonisten Mike Mainieri var med. Colosseum ga ut sitt kjente album The Valentyne Suite i 1969, albumet har en musikkstil som er en blanding av prog rock og  jazz-fusion og det er preget av Jon Hiseman sin tromming.

 1970-årene 
Mye av fusion på 1970-talet var framført av artister som hadde spilt med Davis, inkludert Billy Cobham, The Tony Williams Lifetime, Weather Report, John McLaughlins The Mahavishnu Orchestra, Return to Forever og Herbie Hancock sitt Headhunters-band.

Herbie Hancock spilte også på samme måte som Miles Davis eksperimentelle fusion på sitt album Crossings i 1972, men like etter var han en viktig bidragsyter til videre utvikling av «jazz-funk» på albumene Head Hunters i 1973 og Thrust i 1974. Sent i 1970- og tidlig i 1980-årene var Hancock mer kommersiell, men spilte også inn akustiske jazzplater. Hancock var en av de første jazzmusikerne som brukte synthesizere.

I starten var Weather Report et avantgarde, eksperimentelt fusion-band, men ble etter hvert mer kommersielle som med Joe Zawinul sin sang «Birdland». Weather Report sin musikk var også påvirket av forskjellige stilarter som latinsk og afrikansk musikk og lagde til en tidlig fusion variant av verdensmusikk. Jaco Pastorius, en innovativ bassist, var med i gruppa i 1976 på albumet Black Market. Albumet Heavy Weather er en bestselger innen denne sjangeren.

I England ble jazz-fusion bevegelsen ledet av Nucleus, ledet av Ian Carr med Karl Jenkins og John Marshall, som begge senere var med i jazzrock-bandet Soft Machine. De var anerkjent som ledende innen musikkstilen som fikk navnet Canterbury scene. Andre engelske band som spilte jazzrock var Blood, Sweat & Tears og Chicago.

Chick Corea dannet bandet Return to Forever i 1972. Bandet startet med latinsk influert musikk med brasilianske Flora Purim på vokal og Airto Moreira på perkusjon, men fra 1973 skiftet de retning til mer jazz-rock. Trommeslager var Lenny White, som også hadde spilt med Miles Davis, og Stanley Clarke spilte bass. Gitaristen Al Di Meola, som starta karrieren sin i Return to Forever i 1974, ble raskt en av de viktigste fusiongitaristene. Han var en av de første gitaristene som brukte en såkalt «shred»-stil som seinere var mye brukt i rock og heavy metal.

John McLaughlin dannet fusionbandet Mahavishnu Orchestra med trommeslager Billy Cobham, fiolinist Jerry Goodman, bassist Rick Laird og keyboardist Jan Hammer. Hammer spilte Minimoog-synthesizere med forvrengt lyd som hørtes mer ut som en elektrisk gitar. Stilen til Mahavishnu Orchestra var påvirket av både psykedelisk rock og klassisk indisk musikk.

McLaughlin arbeidet også med latinorock-gitaristen Carlos Santana tidlig i 1970-årene. Santana blandet latinsk salsa, rock, blues og jazz, og musikken var basert på Santana sine reine gitartoner med latinske instrument som timbaler og congatrommer.

Andre viktige musiker som dukket opp i fusion-bevegelsen på 1970-talet var fusiongitaristen Larry Coryell med bandet The Eleventh House og gitaristen Pat Metheny. The Pat Metheny Group nådde både jazz- og poplistene med det andre albumet sitt, American Garage (1980). Selv om mange jazzartister kritiserte fusions-bandene for å bruke stiler fra rock og elektriske instrument, brukte også jazzveteraner som Buddy Rich, Maynard Ferguson og Dexter Gordon etter hvert element fra fusion.

Sjangeren var også populær i Japan på slutten av 1970-talet med band som Casiopea i 1976 og T-Square i 1978.

 1980-årene 
Tidlig i 1980-årene var mye av den opprinnelige fusion-sjangeren en del av andre greiner av jazz og rock, særlig smooth jazz. Blandinga av jazz og pop/rock tok en mer kommersiell vending sent på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet med glattere komposisjoner som passet bedre til radioformatet.

Artister som Lee Ritenour, Al Jarreau, Kenny G, Bob James og David Sanborn var ledende innen poporientert fusion. Denne sjangeren ble som oftest kalt for smooth jazz, som mange jazz- og jazz-fusion tilhengerer mislikte fordi den manglet improvisasjonen som hadde dominert jazzstilene i tidligere år og heller la seg på et mer kommersielt og radiovennlig lydbilde.

Serleg Kenny G har blitt kritisert av både fusion- og jazztilhengerer, og noen musikere fra disse sjangrene, for å mangle gløden og kreativiteten som markerte fusion på 1970-talet.

Jazz-fusion har blitt kritiserte av både tilhengerer av tradisjonell jazz, som foretrekker mer streit jazz, og av smooth jazz tilhengere, som foretrekker mer «tilgjengelig» musikk. Dette kan sammenlignes med måten swing-jazz tilhengerer kritiserte be-bop på midten av 1940-årene. Fusion har derimot vært med på bryte ned grensene mellom jazz og rock, og ført til utviklinga av sjangere som elektronisk basert acid jazz.

I Norge var band som Jon Eberson Group og Lava populære.

 Nyere fusion 
miniatyr|Colosseum 
Richard Bona er en kamerunsk musiker som har spilt jazz-fusion, world-fusion og ethno-jazz.

Et av de mest prominente fusionbandene fra 1990-talet er Tribal Tech, ledet av gitarist Scott Henderson og bassist Gary Willis. Henderson var medlem av Corea og Zawinul sine band seint på 1980-talet. Henderson har også spilt med trommeslageren Steve Smith fra Vital Information, som også inkluderte bassist Victor Wooten fra Bela Fleck and the Flecktones.

Allan Holdsworth er en gitarist som spiller både rock og fusion, og andre kjente gitarister som Eddie Van Halen, Steve Vai og Yngwie Malmsteen har også laget fusion-musikk. Holdsworth har arbeidet med trommeslagerne Chad Wackerman, Vinnie Colaiuta og Gary Husband, som også har gitt ut egne fusion-album under egne navn. En annen tidligere Soft Machine gitarist, Andy Summers fra The Police, ga ut flere fusion-album tidlig på 1990-talet.

Senere har artister som Planet X med album som MoonBabies (2002), Christian McBride med Vertical Vision (2003) Moses Boyd med Dark Matter (2020) og Tom Misch med Happy Music (2023) fortsatt innen sjangeren.

 Andre stilarter 

 Jazz-rock 
Begrepet "jazz-rock" brukes ofte synonym for "jazz fusion". Rockeband som Colosseum, Chicago, Blood, Sweat & Tears, Soft Machine,  Mezzoforte, Brand X og The Mothers of Invention blandet jazz og rock med elektriske instrumenter. 

Innen jazz-rock som lener seg mer over mot progressiv rock er kjente artister som for eksempel King Crimson, Gentel Giant, Caravan, Van der Graaf Generator, The Mars Volta, The Nice og også Yes.

 Jazz-pop 
Jazz-pop er popmusikk med jazzinstrumenter, myk produksjon, kommersiell og radiovennlig. I jazz-pop har musikken mindre improvisasjon, men beholder melodien og swingen til jazzen. Eksempler på jazz-popmusikere er Bob James, George Benson, Herb Alpert og  Kenny G.

 Jazz-metal 
Jazz-metall er sammensmeltningen av jazz-fusion og jazz-rock med heavy metal. Animals as Leaders sine album The Joy of Motion (2014) og The Madness of Many (2016) har blitt beskrevet som progressiv metal kombinert med jazz-fusjon. Panzerballett blander også jazz med heavy metal.

 Smooth jazz 
På begynnelsen av 1980-tallet ble mye av den originale fusjonssjangeren lagt inn i andre grener av jazz og rock, spesielt smooth jazz, en radiovennlig subsjanger av fusjon som er påvirket av R&B, funk og popmusikk. Innen sjangeren finner vi artister som Kenny G, Sade Adu, Al Di Meola og Randy Becker.

 Viktige musikere 
 Trompet 
miniatyr|Maynard Ferguson

 Randy Brecker
 Miles Davis 
 Maynard Ferguson
 Donald Byrd
 Quincy Jones
 Peter Herbolzheimer

 Fiolin 
miniatyr|Jerry Goodman (fra Mahavishnu Orchestra) 

 Jerry Goodman
 Jean-Luc Ponty
 L. Shankar
 Michal Urbaniak

 Gitar 
miniatyr|«Mahavishnu» John McLaughlin spiller på en Gibson dobbelhalsgitar live i München, Vest-Tyskland i 1973. 

 John McLaughlin
 Al Di Meola
 Pat Metheny
 John Scofield
 Allan Holdsworth
 Scott Henderson
 John Abercrombie
 Gary Moore
 Carlos Santana
 Trevor Rabin
 George Benson, også sang
 Larry Coryell
 Larry Carlton
 Bill Frisell
 Terje Rypdal
 Hedvig Mollestad Thomassen
 Eivind Aarset
 Tony MacAlpine
 Steve Lukather
 Steve Khan
 George Benson
 Jeff Beck
 Jan Akkerman
 Volker Kriegel
 Jukka Tolonen
 Ryo Kawasaki
 Kazumi Watanabe
 Myles Kennedy
 Matteo Mancuso

 Piano og synthesizer 
miniatyr|Joe Zawinul 

 Chick Corea 
 George Duke 
 Jan Hammer
 Ray Manzarek
 Herbie Hancock 
 Ramsey Lewis 
 Lyle Mays 
 Joe Zawinul
 Bo Hansson
 Rainer Brüninghaus

 Bass 
I fusion er både bassgitar og kontrabass vanlig. Imidlertid inkluderer denne listen stort sett elektriske bassister.

 Anthony Jackson
 Jerry Jemmott
 Bunny Brunel
 Paul Jackson
 Percy Jones
 Jimmy Haslip
 Jimmy Johnson
 Ralphe Armstrong
 Darryl Jones
 Jeff Berlin
 Alain Caron
 Stanley Clarke
 Rick Laird
 Lincoln Goines
 Marcus Miller, multiinstrumentalist
 Jaco Pastorius, multiinstrumentalist
 David Pastorius, nevøen til Jaco Pastorius
 Miroslav Vitouš
 Victor Wooten
 Victor Bailey
 Alphonso Johnson
 Jonas Hellborg
 John Patitucci
 Jack Bruce
 Tal Wilkenfeld
 Billy Sheehan
 Pino Palladino
 Gary Willis
 Dominique Di Piaza
 Tetsuo Sakurai
 Tom Kennedy
 Brian Bromberg
 Jeff Andrews
 Kai Eckhardt
 Skuli Sverrisson
 Matthew Garrison
 Michael League
 Jayen Varma
 Hans Peter Ströer
 Brent Fischer
 Paweł Mąciwoda
 Esperanza Spalding
 Abraham Laboriel
 Melvin Gibbs
 Hadrien Feraud
 Francisco Fattoruso
 Oytun Ersan
 Jimmy Earl
 David Dyson
 Bill Dickens
 Mohini Dey
 Laurence Cottle
 Paul Carmichael
 Björn Meyer
 Svante Henryson
 Tom Kennedy

 Trommer 
miniatyr|Peter Erskine 
miniatyr|Jon Hiseman 
 Dennis Chambers
 Billy Cobham
 Chester Thompson
 Alex Acuña, også perkusjonist
 Peter Erskine, også perkusjonist
 Jon Hiseman
 Airto Moreira
 Alphonse Mouzon
 Leon "Ndugu" Chancler
 Ishmael Wilburn
 Steven "Muruga" Booker
 Omar Hakim
 Narada Michael Walden, også sanger
 Lenny White
 Harvey Mason
 Jack DeJohnette
 Phil Collins

 Arrangement 
 Deodato, også piano
 Don Ellis, også trompet
 Gil Evans, også piano

 Andre 
miniatyr|200px|Jan Garbarek 

 Jan Garbarek, saksofon
 Cannonball Adderley, saksofon
 Stan Getz, saksofon
 Michael Brecker, saksofon
 Tom Scott, saksofon
 Barbara Thompson, saksofon
 David Sanborn, saksofon
 Joni Mitchell, sanger
 Haakon Graf, multiinstrumentalist, komponist og arrangør
 Carla Bley, komponist, også piano
 Jack Bruce, sanger og bassist
 Gary Burton, vibrafon
 Hubert Laws, fløyte
 Herbie Mann, fløyte
 Trilok Gurtu, perkusjonist
 Manolo Badrena, perkusjonist
 Mino Cinélu, perkusjonist
 Dom Um Romão, perkusjonist og trommeslager

 Viktige grupper 

 Weather Report
 Weather Update
 The Zawinul Syndicate
 Return To Forever
 The Manhattan Transfer
 Herbie Hancock og The Headhunters
 Mahavishnu Orchestra
 Blood, Sweat & Tears
 Pat Metheny Group
 Frank Zappa og The Mothers of Invention
 The Free Spirits
 The Ides of March
 If
 Nucleus
 Chase
 Brand X
 Ian Gillan Band
 Bruford
 King Crimson
 Gentle Giant
 Henry Cow
 Colosseum
 Jon Eberson Group
 The Allman Brothers Band
 Steely Dan
 Chicago
 Journey (tidlig)
 Hansson & Karlsson
 Soft Machine
 Mezzoforte (fra Island)
 Magnma (fra Frankrike)
 Gong (fra Paris, Frankrike)
 Passport (fra Tyskland)
 Time (fra tidligere Jugoslavia)
 Leb i Sol (fra tidligere Jugoslavia)
 September (fra tidligere Jugoslavia)
 Manfred Mann's Earth Band
 Manfred Mann Chapter Three
 Caravan
 Hatfield and the North
 Ruphus
 Hedvig Mollestad Trio
 Esbjörn Svensson Trio
 Steps Ahead
 The Doors (delvis kun på The Soft Parade studioalbum, ellers med sterke påvirkninger fra jazz også)
 Tribal Tech
 East of Eden
 Shakatak
 Crimson Jazz Trio
 The Tony Williams Lifetime
 Trio of Doom
 Casiopea
 Flock
 Hiroshima
 Passport
 The Crusaders
 Chick Corea Elektric Band
 The Marshall Tucker Band
 Ginger Baker's Air Force
 Yellowjackets
 Ayers Rock (fra Australia)

 Referanser 

 Eksterne lenker 
  Jazz rock/fusion på www.progarchives.com
  Al Di Meola on Jimi Hendrix and the start of "jazz-rock fusion." på YouTube
  Geddy Lee thinks all Music is "Fusion" på YouTube

Kategori:Jazzsjangre
Kategori:Musikksjangre