Kvinnefronten

Kvinnefronten er en norsk radikalfeministisk kvinneorganisasjon som «arbeider for full kvinnefrigjøring»Kvinnefrontens vedtekter (sist revidert 2016) § 1; gjengitt på Kvinnefrontens nettsted; besøkt 4. mai 2022.. Kvinnefronten beskriver seg som «Norges eldste radikale kvinneorganisasjon».Kvinnefronten Medlemskap er åpent for alle som definerer seg som kvinner, mens menn kan bli støttemedlemmer.

Organisasjonen ble stiftet i 1972 på initiativ fra Rød Front i Studentersamfundet i Oslo. Den ble tidlig knyttet til ml-bevegelsenOle Martin Rønning: «Kvinnekamp, imperialisme og monopolkapital: Kvinnefronten og ml-bevegelsen 1972–1982», Arbeiderhistorie, 2005, s. 201–223Bodil Chr. Erichsen, Norske kvinners liv og kamp, Res Publica, 2017, ISBN 9788282261128Side 18, Viktige datoer og årstall, stensilert utgivelse, Forlaget Oktober, januar 1978 og regnet seg som del av den proletære kvinnebevegelsen. Kvinnefronten kritiserte feminismen som bevegelse, og regnet den som en borgerlig ideologi og en motpol til proletær kvinnekamp. I 1970- og 1980-årene stod kampen mot «monopolkapitalismen» og «imperialismen» sentralt i Kvinnefronten, og kvinnekampen ble sett på som en del av klassekampen i marxistisk forstand. Kvinnefrontens syn på feminismen og tilhørigheten til ml-bevegelsen gjorde tidvis organisasjonen relativt isolert blant kvinneorganisasjoner, og i noen byer hadde Kvinnefronten i 1970- og 1980-årene egne 8. marstog fordi de andre kvinneorganisasjonene ikke ville samarbeide med Kvinnefronten. Organisasjonen mistet mange medlemmer etter at AKP (m-l) styrket grepet i 1975, og utbrytere dannet blant annet Brød og roser (1976) eller ble med i andre organisasjoner. Kvinnefronten var fra 1975 overvåket av Politiets overvåkingstjeneste som følge av at myndighetene vurderte organisasjonen som en trussel mot rikets sikkerhet.Lund-rapporten, s. 224–226

I 1980-årene ble båndene til AKP svekket, og Kvinnefronten innledet en nyorientering som førte til at organisasjonen definerte seg som radikalfeministisk og fokuserte mer på debatten om porno og prostitusjon. Samtidig var det uenighet innad om strategi og taktikk i porno- og prostitusjonskampen. Den mest radikale fløyen brøt ut i 1991 og dannet Kvinnegruppa Ottar. 

Det har vært ulike syn på kjønns- og seksualitetsmangfold i Kvinnefronten, og det har endret seg over tid. I 1970-årene var Kvinnefronten til dels fiendtlig til lesbiske, som følge av at AKP mente homofili var dekadent og borgerlig, mens Kvinnefronten senere også har åpnet for radikal lesbisk feminisme. Enkelte medlemmer har på 2000-tallet også inntatt en kritisk holdning til transpersoner og LHBT-bevegelsen, og Kvinnefronten har fra 2015 ved flere anledninger fått kritikk for å ha invitert transekskluderende radikalfeminister, herunder Julie Bindel. Noen medlemmer av Kvinnefronten, bl.a. en talskvinne for organisasjonen, har også markert støtte til Women’s Declaration International (WDI). På den annen side har andre medlemmer av Kvinnefronten støttet transpersoner, og foreningens vedtekter inkluderer som kvinner «alle som definerer seg som kvinner».Kvinnefrontens vedtekter Leder i Kvinnefronten Cathrine Linn Kristiansen uttalte at «jeg og vi tar sterk avstand fra» WDI og beskrev dem som «transfobiske, rasistiske og sexistiske». Kvinnefronten eier tidsskriftet Fett som utgis av en uavhengig redaksjon. Fett står for interseksjonell feminisme som eksplisitt inkluderer alle kvinner, støtter transkvinner og tar avstand fra transfobi. Fett var en av organisasjonene bak en uttalelse som tok avstand fra «utsagn som demoniserer og dehumaniserer transpersoner, pakket inn som en debatt om kjønn og helse i ytringsfrihetens navn. Vi mener på det sterkeste at transpersoners rett til å eksistere som mennesker ikke er et debattspørsmål». I 2025 undertegnet Kvinnefronten et støtteopprop for Reem Alsalem, som regnes som en nøkkelaktør i internasjonale antigendermobiliseringer. Samme år besøkte Alsalem både Kvinnefronten og WDI i Oslo, som ble beskrevet som et lokalt uttrykk for antigendermobiliseringer. Kvinnefronten er ifølge dagens program mot det de kaller «det skeive patriarkatet», et begrep som ble skapt av WDI-leder Christina Ellingsen.

Kvinnefronten har tidvis hatt en ungdomsorganisasjon kalt Jentefronten og egne lesbiske grupper. Organisasjonen ledes av Cathrine Linn Kristiansen.

 Sentrale arbeidsområder 
Kvinnefronten kategoriserer selv sitt viktigste arbeid i saksfeltene råderett over eget liv, råderett over egen kropp og internasjonalt arbeid.Kvinnefrontens nettsted; besøkt 16. mai 2022.

Sentralt på feltet «råderett over eget liv» er krav om likelønn, for eksempel ved en egen likelønnspott i tariffoppgjørene, og om kortere normalarbeidsdag (sekstimersdagen).Torill Nustad: «Det er på tide at fagbevegelsen tar i bruk flere virkemidler for å heve lønna i kvinnedominerte yrker, mener Kvinnefronten», Fri fagbevegelse 20. juli 2020; besøkt 16. mai 2022. 

Abortkampen har vært viktig for Kvinnefronten helt fra 1970-tallet, da sjølbestemt abort ble vedtatt etter to runder i Stortinget. Etter dette har spørsmålet om abortnemndenes funksjon vært hyppig diskutert, der Kvinnefrontens standpunkt er at ordningen med nemnder bør avvikles.Adrian B. Søgnen: «En feministbauta fyller 80 år», portrettintervju med Agnete Strøm, Bergens Tidende 11. februar 2022. Da regjeringen Solberg i 2014 foreslo en utvidelse av helsepersonells reservasjonsrett i abortsaker, var organisasjonen en aktiv stemme mot forslaget.Kvinnefrontens høringsuttalelse om reservasjonsretten, gjengitt på Kvinnefrontens nettsted (datert 25. april 2014); besøkt 21. mai 2022.«Ny marsj mot Erna & co», Klassekampen 12. mars 2014. Da tidligere prest Ludvig Nessa i 2017 arrangerte «sørgetog for det ufødte liv», arrangerte Kvinnefronten som et motsvar «abortfest»: Arrangementet var en festmarkering for abortloven, men ordbruken vakte misnøye i kristne kretser.«En festmarkering for abortloven», Klassekampen 13. juni 2017, gjengitt på Kvinnefrontens nettsted; besøkt 21. mai 2022.«Hareide kaller «abortfest» usmakelig», NTB-melding 13. juni 2017.«Feiring av abort?», leder i Vårt Land 10. juni 2017. 

Abortspørsmålet har også vært viktig i Kvinnefrontens internasjonale arbeid.«– Motstanden til abort, den er alltid der», Dagsavisen 25. mai 2018. Organisasjonen er ellers norsk partner og medstifter av Coalition against trafficking in Women, som arbeider mot prostitusjon og menneskehandel.«Our Global Partners», på nettstedet til Coalition against trafficking in Women; besøkt 22. mai 2022. Fronten deltar også i et internasjonalt nettverk av kvinneorganisasjoner som arbeider mot surrogati.«Opprop mot surrogati» (datert 3. juni 2020), gjengitt på Kvinnefrontens nettsted; besøkt 22. mai 2022.

Kvinnefronten har uttalt seg mot eggdonasjon.Thea Borkhus Gabrielsen og Maiken Sætran Lium: «Den vanskelige donasjonen», Dagsavisen 15. juni 2020; besøkt 22. mai 2022.Kvinnefrontens høringssvar mot eggdonasjon (datert 18. januar 2021), gjengitt på Kvinnefrontens nettsted; beøkt 22. mai 2022. 

I 2017 startet Kvinnefronten en landsomfattende kampanje for anonym registrering av historier om voldtekter og andre seksuelle overgrep, morketall.no. Kampanjen fikk året etter Dixi-prisen, som utdeles av Dixi Ressurssenter mot voldtekt.«Kampanjen Mørketall fikk Dixi-prisen for 2017», NTB-melding 11. juni 2018.

Som et ledd i arbeidet med å synliggjøre kvinner, har Kvinnefronten i flere år bidratt til tiltaket «Kvinnehistorisk natt» og aksjoner for at flere gater og veger skal oppkalles etter kvinner.«Krever flere kvinnenavn på gatene», Fædrelandsvennen 8. mai 2019.«Elsa Laula fikk gate oppkalt etter seg på Mo i natt», Vefsn.no 9. mai 2019; besøkt 16. mai 2019.«Nå får en rekke gater nye navn – for en liten stund», Avisa Oslo 9. mai 2022; besøkt 16. mai 2022.

Historie

1970-tallet 
Fra slutten av 1960-tallet vokste det fram en ny kvinnebevegelse i USA og Vest-Europa. Bevegelsen var mangfoldig, organisasjonene mange og til dels løse og kampmetodene varierende.Elisabeth Lønnå: Stolthet og kvinnekamp. Norsk Kvinnesaksforenings historie fra 1913, Gyldendal 1996, ISBN 8205244952, side 225 ff. I 1970 inviterte Oslo Kvinnesaksforening den amerikanske journalisten og aktivisten Jo Freeman til Oslo, og 7. september ble det arrangert et møte med henne på Universitetet på Blindern. Med utgangspunkt i dette møtet ble flere diskusjons- og aktivistgrupper etablert under samlenavnet Nyfeministene. Gruppene hadde verken formelle ledere eller formålsparagrafer. Enda om teorigrunnlaget for den «gamle» og den «nye» kvinnebevegelsen på mange vis var likt, fant mange nyfeminister Kvinnesaksforeningen for eksklusiv, høflig, akademisk og ikke minst byråkratisk. Organisasjonsformen ble sett på som mannlig. Freeman hadde argumentert for bevisstgjøringsgrupper som en ny organisasjonsform, og ut fra dette dukket slagordet «Det personlige er politisk» opp.Elisabeth Lønnå: Stolthet og kvinnekamp. Norsk Kvinnesaksforenings historie fra 1913, Gyldendal 1996, ISBN 8205244952, side 230–234.

I oktober 1971 arrangerte Det Norske Studentersamfund i Oslo et møte om kvinnepolitikk. Her holdt Wenche Hjellum en innledning under tittelen «Kvinnen – reservearme for kapitalen»Innledningen ble trykt i Samtiden nr. 4, 1972 med tittelen «Kamp mot kvinneundertrykking». der hun hevdet at kampen for kvinnefrigjøring må være en antikapitalistisk kamp og en del av klassekampen. Alle kvinner er undertrykt, sa hun, men kvinner fra ulike klasser rammes ulikt. Hun tok til orde for egen kvinneorganisering. Hjellums synspunkter vakte motbør blant nyfeminister i salen, der noen mente at det ikke var behov for nye kvinneorganisasjoner, men mulighet for søsterskap.«Kvinnens kår er som proletarens», Aftenposten aftenutgave 19. oktober 1971, side 6. Hjellum var medlem av MLG (Marxist-leninistiske grupper), en organisasjon som samme vinter vedtok å gå inn for å organisere en ny landsomfattende kvinneorganisasjon. Lokale kvinnefront-grupper ble så etter hvert etablert rundt om i landet.Pål Steigan: På den himmelske freds plass, Aschehoug 1985, side 138.  Blant initiativtakerne var Tove Stang Dahl,  Kitty Strand,Aanesen (2018), side 22. Gro Hagemann og Kari Austbø.Korrespondanse med Kari Austbø, 7. desember 2021.

8. mars 1972 tok Kvinnefronten initiativ til feiring av den internasjonale kvinnedagen i Oslo. Arrangementet var et samarbeid med Oslo Kvinnesaksforening, Oslo Demokratiske Kvinneforbund og «Gruppe 29-3».Annonse i Dagbladet 8. mars 1972, side 2. Omtrent 200 deltok i fakkeltog, og Hagemann holdt appell på Universitetsplassen.«Kvinnefronten med fakkeltog i Oslo», Arbeiderbladet 9. mars 1972, side 12. Dette innebar en ny giv for feiring av kvinnedagen.

 Kvinnefronten etableres 
En oppstartskonferanse ble holdt i Oslo 19. mars 1972, der 200 kvinner ble enige om å starte Kvinnefronten, «en interesseorganisasjon hvor alle kvinner som blir rammet av kvinneundertrykking kan samles».Fra heftet Om Kvinnefronten, utgitt av arbeidsutvalget 1. august 1972. 2.–3. desember samme år hadde så organisasjonen sitt første landsmøte. Det bel vedtatt et arbeidsgrunnlag og organisatoriske retningslinjer. En viktig uenighet var om Kvinnefronten skulle samle kvinnene på venstresida eller om en skulle sikte mot alle kvinner uavhengig av politisk oppfatning. Det siste synet fikk størst oppslutning. En annen diskusjon var om en skulle konsentrere seg om kvinnenes særegne krav eller om en også skulle ta opp støtte til andre undertrykte organisasjoner.«"... vi er mange, over halvparten ..."», Klassekampen 17. januar 1973, side 4.«Konstituerende landsmøte i Kvinnefronten», NTB-melding trykt i flere aviser, blant annet Sandefjords Blad 4. desember 1972. Omtrent samtidig ble det opprettet et kontaktorgan mellom Norsk Kvinnesaksforening, Kvinnefronten, Nyfeministene, Norsk Kvinneforbund og Norsk Kvinneparti.«Kontaktorgan skal arbeide for kvinnekrav», Aftenposten 1. desember 1972, side 11.

Hovedparolen for Kvinnefronten var fra starten av «kamp mot all kvinneundertrykking – for frigjøring av kvinnene». Underparoler dreide seg om lik rett til arbeid og utdanning, likelønn, flere barnehager (daginstitusjoner), prisøkning på dagligvarer og boliger, bedre økonomiske kår for gifte og ugifte kvinner med barn og økte bevilgninger til helse-, sosial-  og barnevernskoler.«Kvinner bygger sin egen front», Arbeiderbladet 20. mars 1972, side 14.

Kvinnefronten fikk en sentral rolle i 1970-tallets radikale og aktivistiske kvinnekamp. Den favnet fra starten den radikale venstresiden til venstre for Arbeiderpartiet, med medlemmer som hadde tilhørighet i både Arbeidernes kommunistparti (AKP) med forløpereAKP ble stiftet i februar 1973. Forløpere var blant annet MLG og SUF(m-l). og i Sosialistisk Folkeparti. Kvinnefronten hadde fra starten et forholdsvis forsiktig program i forhold til det marxistiske utgangspunktet. I arbeidsprogrammet fra 1972 nevnes kamp mot kapitalkreftene bare én gang.Elisabeth Lønnå: Stolthet og kvinnekamp. Norsk Kvinnesaksforenings historie fra 1913, Gyldendal 1996, ISBN 8205244952, side 237. 

Kvinnefronten vokste raskt og ble snart Norges største kvinnesaksorganisasjon med rundt 3000–4000 medlemmer på det meste.

 Forholdet til feminismen 
Feminisme som begrep var lansert av franske utopiske sosialister på begynnelsen av 1800-tallet. Likevel fikk begrepet mot slutten av århundret et mer borgerlig stempel. På en internasjonal kongress for sosialistiske kvinner i 1907 slo Clara Zetkin fast at samarbeid mellom den proletære kvinnebevegelsen og den borgerlige feministbevegelsen ikke kunne være aktuelt.Trine Rogg Korsvik: «Kvinnekamp! Politiske spenninger i kvinnefrigjøringsbevegelsene i Norge og Frankrike i 1970-åra», i Idar Helle, Knut Kjeldstadli og Jardar Sørvoll: Historier om motstand. Kollektive bevegelser i det 20. århundret,  Abstrakt forlag 2010, ISBN 9788279353041,  side 104. Skillet mellom de to retningene skulle også bli aktuelt i den nye kvinnebevegelsen i Norge, noe som ble tydelig ved Kvinnefrontens landsmøte i februar 1974. Her ble det valgt et landsstyre med et flertall som var medlem av AKP eller støttet partiets kvinnepolitiske linje.Trine Rogg Korsvik: «Kvinnekamp! Politiske spenninger i kvinnefrigjøringsbevegelsene i Norge og Frankrike i 1970-åra», i Idar Helle, Knut Kjeldstadli og Jardar Sørvoll: Historier om motstand. Kollektive bevegelser i det 20. århundret,  Abstrakt forlag 2010, ISBN 9788279353041,  side 105. Det ble også vedtatt – med 156 mot 12 stemmer«Reis kampen blant arbeiderkvinnene», Røde Fane nr. 2, 1974, side 2. – en ny politisk plattform som la hovedvekt på kvinners rett til arbeid og prioriterte arbeid fram mot tariffoppgjøret samme år. Fra SV-hold ble plattformen omtalt som antisosialistisk og antifeministisk,Hilde Vogt: «Hvor går kvinnefronten?», Orientering nr. 7, 1974, side 10. SV var på denne tida Sosialistisk Valgforbund, et forsøk på å samle Sosialistisk Folkeparti, Norges Kommunistiske Parti og venstreutbrytere fra Arbeiderpartiet. Vogt og andre kvinnefront-medlemmer knytta til SV («8-gruppa»)  fremmet på landsmøtet et eget forslag til plattform. mens AKP-ere omtalte den som «en avgrensing mot feminismen».«Vi må forene alle som lar seg forene i kampen mot kvinneundertrykking» av signaturen «T., Oslo» (omtalt som medlem av AKP), Klassekampen 27. mars 1974, side 12.

Debatten om Kvinnefrontens linje fortsatte utover i 1974. I april brøt noen medlemmer i Bergen ut og dannet Clara-gruppa. De ønsket seg en rein sosialistisk kvinneorganisasjon. I Oslo ble Sosialistisk kvinneforum etablert.Ole Martin Rønning: «Kvinnekamp, imperialisme og monopolkapital. Kvinnefronten og ml-bevegelsen 1972–1982», Arbeiderhistorie. Årbok for Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek, Oslo 2005, side 206. Samme år diskuterte partiledelsen i AKP Kvinnefrontens plattform. Det var et ønske at fronten tydeligere skulle ta utgangspunkt i arbeiderkvinnenes situasjon og ta avstand fra feministisk tilnærming. Dette ble fulgt opp av Kvinnefronten gjennom en kampanje som er omtalt som «fei feminismen ut».Korsvik, Trine Rogg (2010): «Kvinnekamp! Politiske spenninger i frigjøringsbevegelsene i Norge og Frankrike i 1970-åra». I Sørvoll, Jardar, Kjeldstadli, Knut og Helle, Idar (red.), Historier om motstand: kollektive bevegelser i det 20. århundret. Oslo, Abstrakt, s. 107Siv Taule (2017): «Støtt de lesbiske i Kina og Albania!»:  Lesbiskfeministiske tidsskrift fra 1970- og 1980-tallet Dette er omtalt som «det tydeligste tegnet på AKP (m-l)s inngripen i Kvinnefronten i 1974». Kampanjen gikk ut på å markere avstand fra den «borgerlige feminismen», idet en mente at feminismen ikke bidro til kvinners frigjøring.Oda Karin Brunsell Harsvik (2019), Å erobre de forlatte skanser: Kvinnene i Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) 1973–1984, s. 43«Gjør bruk av Kvinnebevegelsens historiske erfaringer», Røde Fane, 2, 1974, s. 24–36

Mens organisasjonen i den første tida hadde fungert som en enhetsfront som samlet nyfeminister, ml-ere og andre sosialister, kom det nå til motsetninger og brudd.Rønning (2005), side 220. Samarbeidet ble vanskeligere også i saker der en stort sett var enige. Et eksempel er i Grenlandsområdet, der det var uenighet hvordan abortkampen skulle drives og der det ble brudd i samarbeidet om felles lokaler (Kvinnehuset).Nyfeministene: «Kvinnefronten uten toleranse for andres arbeidsmetoder», Varden 19. april 1975, side 12. Kvinnefronten i Grenland: «Nyfeministene er en belastning for kvinnekampen og Kvinnehuset», Varden 21. april 1975, side 6.

Nyfeministene var i denne perioden i «konstant opposisjon til Kvinnefronten, og var redde for at kvinnefrontere skulle kuppe organisasjonen deres for å bygge AKP (m-l)».  Konflikten mellom de to organisasjonene var imidlertid størst i de store universitetsbyene. Utover i landet var motsetningene mindre.«Nyfeministene» , på Kvinnehistorie.no. Datert 2003; besøkt 17. oktober 2022.

 Venstredreining 
Våren 1975 gjennomførte AKP en større endring av sin politiske kurs generelt, manifestert i det interne dokumentet «Teser om høyreavviket». Tesene kritiserte også partimedlemmers arbeid i Kvinnefronten. Det ble sagt at frontens plattform og uttalelser ikke var tydelig på hvem som var fiender og venner og manglet en klar holdning til imperialismen og sosialimperialismen (et kodeord for Sovjetunionens utenrikspolitikk). Fronten var blitt småborgerlig og dominert av intellektuelle og manglet evne til å trekke med seg arbeiderkvinner.Rønning (205), side 208.Harsvik (2019), side 45 ff.

Allerede høsten 1974 hadde denne kritikken begynt å slå inn i Kvinnefronten, og i desember hadde to av medlemmene i landsarbeidsutvalget meldt seg ut på grunn av uenigheter om plattformen og påstått maktkamp i ledelsen.Rønning (2005), side 207–208. I 1975 ble det ytterligere stridigheter knyttet til Internasjonale spørsmål. I Oslo og Akershus førte dette til splittelse og flere hundre utmeldinger. I oktober tok noen av disse initiativ til dannelse av organisasjonen Brød og roser.Rønning (2005), side 210–211.

I februar 1976 fastslo Kvinnefrontens landsmøte at monopolkapitalen og det imperialistiske verdenssystemet hindret kvinnenes frigjøring og at det derfor var nødvendig å reise kampen mot USA og Sovjet. Som oppsummering av forrige periode vedtok landsmøtet at prioriteringen av saker knyttet til arbeidsliv, abort og daghjem i stor grad hadde vært riktig, men at arbeidet mot «raseringa av kvinnearbeidsplassene og de politiske oppsigelsene» hadde kommet for seint i gang. Man burde også i større grad gått i spissen «for å reise støtten til kvinner som slåss for frigjøring i andre land».Rønning (2005), side 213.Om Kvinnefronten. Plattform, vedtekter og andre vedtak fra Kvinnefrontens 3. landsmøte 7. og 8. februar 1976, utgitt av Kvinnefronten i Norge Dette var i samsvar med den reviderte linja til AKP. Forholdet mellom kvinnefrigjøring og antiimperialisme var imidlertid ikke noe reint AKP-påfunn; det var også et element i en resolusjon fra FNs kvinneårskonferanse I Mexico sommeren 1975.Harsvik (2019), side 59.

Demonstrasjonene på kvinnedagen 8. mars viste utviklinga i forholdet mellom kvinneorganisasjonene. Fra det første toget i 1972 var det uenighet om organisasjonsformen. Kvinnefronten og Norsk Kvinnesaksforening (som var med fra 1973) ønsket et opplegg med forhåndsgodkjente hovedparoler, mens Nyfeministene ikke ville ha noen slags binding. På den andre siden var Kvinnefrontens forslag til paroler etter hvert så stramme og i henhold til AKPs linje at de andre organisasjonene ikke kunne godta dem. Fra 1975 ble det i flere år derfor i Oslo og enkelte andre steder arrangert to separate 8. mars-tog, ett dominert av Kvinnefronten og ett av Nyfeministene og andre kvinneorganisasjoner.Lønnå (1996), side 240 f.
 Pornokampen på 1970- og 1980-tallet 
Etter at pornografiske bilder ble fritt tilgjengelig i Danmark fra 1969, økte tilgjengeligheten til og synligheten av pornografi også i Norge. Noen på venstresida så dette som positivt – at pornoen var seksuelt frigjørende. Motstanden var sterkest i kristne kretser. Fra rundt 1972 var det imidlertid også mer skeptiske stemmer i kvinnebevegelsen. Det ble hevdet at pornografi var en del av en «kvinneindustri», som også omfattet bordeller, striptease og liknende.F.eks. skrev nyfeministen Birgit Bjerck en artikkel i Dagbladet 21. oktober 1972 med tittelen «Mannfolkblad –studie i kvinneforakt».Ellen Aanesen (red.): Vi var mange. Kvinneaktivister fra 70-tallet forteller, Oktober forlag 2018, side 269–270. For Kvinnefronten var det i begynnelsen retten til arbeid, barnehagekampen og kravet om ei lønn å leve av som stod i front, men abortkampen gjorde at også andre saker kom i fokus.Unni Rustad: «Spredte minner fra kampen mot porno», Gnist nr. 1, 2010.

Kampen mot pornografi ble særlig aktuell sommeren 1977. Da hadde bladet Nye Alle Menn kjøpt reklameplass på Holmenkollbanens tog i Oslo. Noen kvinnelige ansatte fant plakatene fornedrende og fjernet dem. Aksjonen fikk motbør – men også støtte – fra passasjerer og andre ansatte. Ledelsen ga beskjed om at aksjonister risikerte å miste jobben, og dette skjedde også med to ansatte. Kvinnefronten og sju andre kvinneorganisasjoner organiserte en støttekampanje, og saken endte med at de to kvinnene kunne gå tilbake til jobb i Sporveien.Aanesen (2018), side 266–268.

Denne saken tente bokstavelig talt en ild. 27. august 1977 gikk aktivister fra Kvinnefronten og Nyfeministene inn i en forretning på Grünerløkka i Oslo, tok med seg bunker med pornoblader ut på gata og tente fyr på dem. Utover høsten ble pornobål en vanlig aksjonsform mange steder i landet. Det ble også arrangert demonstrasjoner, samlet inn underskrifter og malt slagord på pornobutikker. Det ble dessuten organisert protester mot Dagbladet, som trykte mye reklame for pornografi og det som ble oppfattet som prostitusjon. Ved en rettssak mot aktivister i Ålesund benyttet de tiltalte muligheten til å vise innholdet i pornoen. Dette førte til at Leif Hagen, utgiver av bladet Aktuell Rapport og storimportør av utenlandsk pornografi, omtalte en av aktivistene som «åndshore» og Kvinnefronten som «terrorister». Hagen ble anmeldt for injurier, saken gikk til Høyesterett, og Kvinnefronten fikk erstatning.«Kvinnefronten tilkjent 20 000 i oppreisning», Aftenposten 31. august 1983, og «Høyesterett stadfestet Hagen-dommen», Aftenposten 23. oktober 1984.Aanesen (2018), side 271–276.

Etter disse aksjonene tok Senterkvinnene initiativ til tverrpolitisk samling mot pornografi. Over tretti organisasjoner slutta seg til Kvinnenes Fellesaksjon mot Pornografi (senere Fellesaksjonen mot Porno og Prostitusjon), som ble stiftet 8. februar 1978 med Anna Louise Beer som leder.Aanesen (2018), side 277–278. Fellesaksjonen favnet i begynnelsen bredt: hele det politiske spekteret, kvinneorganisasjonene og kristenfolket. Selv om bredden varierte over tid – noen organisasjoner gikk ut (og kom senere tilbake) – var Kvinnefronten sentral i dette arbeidet fram til Fellesaksjonen ble nedlagt i 1997.Aanesen (2018), side 279–282 og 315.

Fellesaksjonens arbeid bestod blant annet av kampanjer mot sexklubber og pornobutikker, der en henvendte seg til kommunestyrer og gårdeiere, men også mot Narvesen og andre distributører og utsalgssteder for såkalt dagligvareporno. Dette var blader som på lovlig vis ble solgt i kolonialbutikker og aviskiosker, men som etter Fellesaksjonens mening normaliserte pornoens kvinnesyn, samtidig som de ofte hadde reklame for ulovlig porno.Aanesen (2018), side 284 ff og side 302 ff. Samtidig som Fellesaksjonen hadde sine breddeaksjoner, fortsatte lokale grupper av Kvinnefronten med mer aktivistiske metoder, blant annet mot forretninger som solgte ulovlig pornografi.Aanesen (2018), side 292–293.

På 1980-tallet lanserte Kvinnefronten et lysbilde-foredrag der de viste fram og kommenterte bilder hovedsakelig fra lovlig porno. I samarbeid med Fellesaksjonen ble dette foredraget sendt på store turneer, først som skolering for medlemsorganisasjonene og etter hvert som folkeopplysning. Foredraget ble også vist på mer typiske mannsarenaer, som militærleirer, fengsler, yrkesskoler og oljeplattformer. På det meste ble det holdt over 200 slike foredrag på ett år.Aanesen (2018), side 296–301.

Et annet element i pornokampen var kampen mot sex-turisme og såkalte postordrebruder. Ved et tilfelle aksjonerte Kvinnefronten ved avreise fra Norge, mens den filippinske kvinneorganisasjonen Gabriela demonstrerte mot «turistene» ved ankomst. Ved et annet tilfelle ble Kvinnefronten anmeldt for injurier av arrangøren. Kvinnefronten vant i hovedsak, da retten fant at det var grunnlag for å bruke ord som «menneskehandel» og «kobleri» om firmaets aktiviteter, mens «horekunde» kunne aksepteres som en spissformulering. Uttrykket «hallikvirksomhet» var imidlertid for sterkt, og det ble kjent dødt og maktesløst. Arrangøren ble dømt til å betale halvparten av Kvinnefrontens advokatutgifter.«Retten: «Horekunde» er ikke ærekrenkende», Aftenposten 17. oktober 1989.Aanesen (2018), side 318–323.

Pornokampen førte også til etiske dilemmaer, noe som toppet seg i forbindelse med en vandreutstilling Kvinnefronten i Stavanger lagde i 1989 («Porno – myter og virkelighet»). Noen steder valgte den lokale arrangøren å sladde øynene på pornoeksempler som ble vist.«Slåst mot pornoen – ikkje mot kvarandre», Klassekampen 16. oktober 1989. Et argument for dette var at en ved å vise fram bildene usladda, gjentok overgrepa mot kvinnene,Eli Aaby: «Seksualitet er politikk», Røde Fane nr. 4, 1996. mens et argument mot sladding var at «det var viktig å få fram øynene, som viser at de ofte er rusa og redde, sjelden glade, og at de er ekte personer».Ane Stø: «Kampen fortsetter!», Klassekampen 14. mai 2005. Denne og andre uenigheter om strategi i kampen mot porno og prostitusjon førte etter hvert til splittelse i Kvinnefronten. I februar 1991 ble Kvinnegruppa Ottar dannetUtbryterne fra Kvinnefronten i Oslo kalte seg først Kvinnegruppa Oslo øst, men tok i september navnet Kvinnegruppa Ottar. Navnet ellers i landet varierte inntil en nasjonal organisasjon ble starta høsten 1995., hovedsakelig av dem som hadde vært mot sladding.

 Kvinner i arbeidslivet 
Spørsmål knyttet til kvinners situasjon i arbeidslivet ble tidlig en viktig sak for Kvinnefronten. Allerede våren 1972, da tjue kvinner i en fiskeribedrift i Brattvåg streiket for høyere lønn, gikk Kvinnefronten ut med støtte, blant annet ved en annonse i Dagbladet.«Full støtte til de streikende kvinnene i Brattvåg», annonse i Dagbladet 26. mai 1972, side 2. I arbeidsprogrammet som ble vedtatt på landsmøtet i 1974 ble det lagt vekt på engasjement knyttet til kommende tariffoppgjør med krav om likelønn, lønnsøkning for lavtlønte i kvinnedominerte yrker, kortere arbeidstid for småbarnsforeldre, lengre svangerskapspermisjon og omsorgspermisjon for menn.«Kvinnefronten engasjerer seg i tariffoppgjør» (NTB-melding), Romerikes Blad 4. februar 1974, side 11.

Våren 1975, da tretten kvinner ved trelastbedriften Våler Skurlag ble oppsagt til tross for at flere av dem hadde lang ansiennitet, innledet Kvinnefronten et intensivt støttearbeid overalt hvor organisasjonen hadde grupper.«Våler Skurlag – da kvinner måtte vike», i Aanesen (2018), side 125–137.

Spørsmålet om kortere arbeidstid ble aktuelt på slutten av 1970-tallet. I 1977 ble krav om seks timers arbeidsdag tatt opp på LO-kongressen uten at det førte til vesentlig debatt. I 1982 gjorde Kvinnefronten dette kravet til en hovedsak i kampen for kvinners rett til arbeid, og det ble opprettet en samordningsgruppe for organisasjoner som støttet kravet.Aanesen (2018), side 151 ff.

Nyorientering i 1980-årene

Ved inngangen til 1980-tallet hadde Kvinnefronten mistet over ni av ti medlemmer fra storhetstiden tidlig i 1970-årene. Organisasjonen fortsatte aktiviteten på 1980-tallet, men konsentrerte seg i større grad om spørsmål om porno og prostitusjon, mens det tidligere dominerende fokuset på klassekamp og kamp mot imperialismen etterhvert ble tonet ned. Båndene til AKP ble også svekket i dette tiåret, delvis fordi også AKP gikk inn i en mindre aktiv periode fra 1982. I løpet av 1980-årene aksepterte Kvinnefronten feminisme-begrepet, som de tidligere hadde vært kritiske til.

Kvinnefronten siden 1990-årene
Organisasjonen beskriver seg i dag som «en radikal feministisk organisasjon, som er mot alle former for kvinneundertrykking, økonomisk, seksuell, politisk og kulturell: Den vi møter i samfunnet og den menn utøver»; programmet inneholder også mer generelle venstreorienterte standpunkter som at Kvinnefronten er mot «imperialistiske kriger».«Kvinnefrontens program » Fra midten av 1970-årene var det lite lesbisk lesbisk aktivisme i Kvinnefronten, dels som følge av AKPs daværende homofilisyn, men fra årtusenskiftet har Kvinnefronten fokusert mer på radikal lesbisk feminisme og har bl.a. startet egne lesbiske grupper i organisasjonen.

Kvinnefronten utgir tidsskriftet Fett. Kvinnefronten er tilsluttet Norges kvinnelobby og Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål.

 Syn på kjønnsmangfold 
Den nye kvinnebevegelsen skjedde nokså parallelt med en revitalisering av den homofile kampen. Forbudet mot mannlig homofili  i daværende straffelovs paragraf 213 ble opphevet i 1972. Kvinnelig homofili hadde ikke vært nevnt i loven. Kvinnefrontens første dokumenter hadde ikke homofili som tema, men i plattformen som ble vedtatt på frontens landsmøte i 1974, het det at de homofile kvinnenes situasjon skulle diskuteres i kommende periode.Om Kvinnefronten. Plattform vedtatt på landsmøte i Bergen 2. og 3. februar 1974, side 19 («de homofile kvinnenes situasjon, hva er spesielt i undertrykkinga, hva er enheten mellom kvinnekampen allment og de homofile kvinnenes kamp spesielt?» Det ble også vedtatt en resolusjon om støtte til lesbisk frigjøring.Haukaa (1982), side 128.

I 1975 utarbeidet ledelsen i AKP (m-l), som da hadde stor innflytelse i Kvinnefronten, et internt diskusjonsopplegg om homofili («framlegg til fråsegn om homofili»). I teksten het det at «homofili i hovudsak er eit seksuelt avvik med røter i samfunnsmessige og sosiale tilhøve», men at partiet tok avstand fra den undertrykkinga homofile var utsatt for i det kapitalistiske samfunnet. Relatert til kvinnekampen tok framlegget avstand fra borgerlige og småborgerlige forsøk på å splitte arbeiderklassen etter seksuelle skillelinjer, herunder ideer om at det i seg selv var revolusjonært å være homofil og at bare lesbiske kvinner var virkelig frigjort.«Framlegg til fråsegn om homofili», i AKP(m-l)s interne medlemsblad Tjen folket nr. 3, 1975, side 26–27. Dokumentet møtte mye kritikk både internt i partiet og eksternt. I 1979 ble forslaget trukket tilbake og beklaget.««Forslag til fråsegn om homofili» trekkes tilbake», Røde Fane nr. 7, 1979, side 20. «Sentralkomiteen har kommet til at «Forslaget til fråsegn» var feil og vi gjør nå offentlig kjent at vi trekker tilbake «Forslag til fråsegn» som diskusjonsforslag. Det er beklagelig at «Forslag til fråsegn» har eksistert i flere år uten at  det har blitt til trukket tilbake. Dette har skapt vansker for det politiske arbeidet til de kommunistiske homofile.»  Homofilidebatten i AKP skjedde samtidig som det var splittelser både i Kvinnefronten og i homo-bevegelsen, og det er vanskelig å si noe sikkert om hvor mye «framlegget til fråsegn» konkret hadde å si for Kvinnefrontens homopolitikk. Lesbisk Bevegelse, som ble stiftet i 1975, var i stadig debatt med medlemmer av Kvinnefronten og AKP, men det gjaldt også andre saker enn homofili.Marte Ericsson Ryste: «Lesbisk Bevegelse: Inge Ås forteller», på Kvinnehistorie.no, 2003/2019; besøkt 20. oktober 2022.

Kvinnefrontens plattform fra landsmøtet i 1976 har for første gang et eget avsnitt om «de homofile kvinnenes kamp».Om Kvinnefronten. Plattform, vedtekter og andre vedtak fra Kvinnefrontens 3. landsmøte 7. og 8. februar 1976; side 26.

Fra slutten av 1970-tallet blir temaer om seksualliv og seksualpolitikk mer vanlig i Kvinnefrontens publikasjoner. I bladet Kvinnefront nr. 3, 1978 skriver fire kvinner at de er glade for at Kvinnefronten endelig tar opp lesbiskes situasjon.Botnedal, Eikvam, Nygård og Sandbæk: «Hva syn's du om homofili?», Kvinnefront nr. 3, 1978. «Kvinnefront skal endelig ta opp lesbiskes situasjon.» «Kvinnefronten har altfor lenge bidratt til undertrykkingen av homfile fordi de omtrent aldri har tatt opp den lesbiske kampen. (...) Vi er glade for at Kvinnefronten endelig har fått ut fingern.» Kvinnejournalen kom i 1983 med et dobbeltnummer om seksualitet og erotikk.Kvinnejournalen nr. 3/4, 1983.  

Etter årtusenskiftet har noen medlemmer av Kvinnefronten markert seg med kritiske holdninger til transpersoner og LHBT+-organisasjonene, særlig Fri og Skeiv Ungdom. Kvinnefronten har blant annet invitert Julie Bindel som selv beskriver seg som «en radikal, lesbisk feminist» og som ofte beskrives som transekskluderende radikalfeminist og har vært anklaget for transfobiske holdninger.«Kvinnefrontens feminisme – ikke for alle», Radikal Portal«Avlyser transfob feminist», Blikk«Vil ikke la seg kneble», Klassekampen En talskvinne for Kvinnefronten er også blant undertegnerne av et offentlig opprop mot transpersoners rettigheter fra den transfiendtlige organisasjonen Women’s Declaration International (WDI).

I 2022 fikk Kvinnefronten og Kvinnegruppa Ottar kritikk for å ha lagt frem et forslag som innebar at ikke-binære ble fratatt stemmeretten på parolemøtet for 8. marstoget; feministene Anna-Sabina Soggiu og Susanne Demou kritiserte i den forbindelse de radikalfeministiske organisasjonene for å dyrke «oppkonstruerte problemstillinger og trusselbilder» om transpersoner.

Kvinnefrontens vedtekter inkluderer alle som definerer seg som kvinner, herunder transkvinner. 
Flere medlemmer av Kvinnefronten har støttet transpersoner. Landsstyrerepresentant i Kvinnefronten Natasha Alijeva skrev at «retten til å være den man er er selve utgangspunktet for kvinnekampen [og] derfor må kvinnebevegelsen selvsagt støtte transkvinner», og uttalte at «det er uverdig når kvinnebevegelsen sprer frykt om en sårbar minoritet. Noen har meldt seg ut i protest mot ekskluderende politikk. Kvinnefrontens tidsskrift Fett står for interseksjonell feminisme og inkluderer transpersoner, og tidsskriftets redaktør Sumaya Jirde Ali er en tydelig talskvinne for transkvinners menneskeverd og rettigheter. Hun har uttalt at «bekymringen for det ukjente har vært toneangivende i norsk transdebatt». Fett var en av organisasjonene bak en uttalelse som tok avstand fra «utsagn som demoniserer og dehumaniserer transpersoner, pakket inn som en debatt om kjønn og helse i ytringsfrihetens navn. Vi mener på det sterkeste at transpersoners rett til å eksistere som mennesker ikke er et debattspørsmål». Leder i Kvinnefronten Cathrine Linn Kristiansen uttalte at «jeg og vi tar sterk avstand fra» WDI og beskrev dem som «transfobiske, rasistiske og sexistiske».

Organisering
Kvinnefronten ledes av et landsstyre. På sine egne hjemmesider oppgir ikke organisasjonen noen leder, men Torill Nustad er registrert som styreleder og daglig leder i Brønnøysundregistrene. Organisasjonen har lokale grupper i flere byer. I 1970- og 1980-årene hadde Kvinnefronten en tradisjonell formell struktur med en nasjonal ledelse, og skilte seg dermed fra mange av de andre, mer løst organiserte gruppene i den nye kvinnebevegelsen.

 Politiovervåking 
I Lund-kommisjonens rapport gikk det frem at Kvinnefronten fra 1975 var overvåket av Overvåkingspolitiet (nå Politiets sikkerhetstjeneste) som ledd i observasjonen av miljøer myndighetene anså som ekstreme og som trusler mot Norges nasjonale sikkerhet, men stort sett basert på åpne kilder. I Overvåkingssentralens årsberetning for 1975 fremgikk det at det hadde vært strid innad i Kvinnefronten som følge av at flere medlemmer «var blitt klar over at ml-erne brukte Kvinnefronten som et apparat til å fremme sin egen politikk» og at dette førte til utmeldinger; Overvåkingspolitiet la til grunn at de som fortsatte i Kvinnefronten etter 1975 var ml-ere. Overvåkingspolitiets notat om AKP (m-l) av 1984 beskrev Kvinnefronten som en frontorganisasjon for AKP (m-l). Etter Overvåkingssentralens notater om AKP (ml) fra 1982 og 1984 kunne observasjonssaker opprettes på tillitsvalgte og medlemmer i Kvinnefronten og tilknyttet virksomhet; fra 1985 ble medlemmer av Kvinnefronten normalt bare registrert i Overvåkingspolitiets arbeidsregister som ble benyttet f.eks. ved personkontroll f.eks. ved søknader på stillinger som krevde sikkerhetsklarering.

 Publikasjoner 
Kvinnefronten hadde først sin egen avis med tittelen KVINNEFRONTEN som kom ut med første nummer i april 1972, nr. 2 i mai 1972 og nr. 3 i juni/juli 1972. I redaksjonen satt fire kvinner fra Arbeidsutvalget på 13 der hovedoppgaven var å stifte organisasjonen innen utgangen av 1972. Det skjedde 2-3. desember 1972.Kvinnefronten gjorde et poeng av å være henvendt til arbeiderkvinner, som motsetning til det de så som Sirenes fokus på middelklassekvinner og kvinner med høyere utdanning.

Kvinnefronten utga fra 1972 bladet KVINNEFRONTEN.De første numrene finnes på Nasjonalbiblioteket. I programerklæringen fra 1975 het det at «nå skal ikke lenger alle slags feministiske skrifter få stå som talerør for hele kvinnebevegelsen. Nå har vi fått en avis som oppfordrer til kamp mot all kvinneundertrykking.»
Publikasjonene fra Kvinnefronten har variert gjennom årene.
Tidsskrifter Fett ble opprettet i 2004.

Referanser

Litteratur
Ole Martin Rønning: «Kvinnekamp, imperialisme og monopolkapital: Kvinnefronten og ml-bevegelsen 1972–1982», side 201–223 i Arbeiderhistorie. Årbok for Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek, 2005, ISBN 8290759225, 
Elisabeth Lønnå: Stolthet og kvinnekamp. Norsk Kvinnesaksforenings historie fra 1913, Gyldendal 1996, ISBN 8205244952.
Bodil Chr. Erichsen: Norske kvinners liv og kamp 1850–2000, bind 1, Res Publica 2017, ISBN 9788282260602.
Oda Karin Brunsell Harsvik: Å erobre de forlatte skanser. Kvinnene i Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) 1973–1984, masteroppgave i historie, Universitetet i Oslo 2019, https://www.duo.uio.no/handle/10852/69183
Trine Rogg Korsvik: «Kvinnekamp! Politiske spenninger i kvinnefrigjøringsbevegelsene i Norge og Frankrike i 1970-åra», side 93–122 i Idar Helle, Knut Kjeldstadli og Jardar Sørvoll (red.): Historier om motstand. Kollektive bevegelser i det 20. århundret, Abstrakt forlag 2010, ISBN 9788279353041.
Ellen Aanesen (red.) med Unni Rustad, Berit Morland og Linn Stalsberg: Vi var mange. Kvinneaktivister fra 1970-tallet forteller, Forlaget Oktober 2018, ISBN 9788249519200.

 Eksterne lenker 


 Om bladet Kvinnefront 

Kategori:Norske interesseorganisasjoner
Kategori:Norske likestillingsorganisasjoner
Kategori:Norske politiske organisasjoner
Kategori:Feminisme i Norge
Kategori:Kommunisme i Norge
Kategori:Organisasjoner etablert i 1972