Feminisme

Feminisme er et bredt samlebegrep for ulike sosiale og politiske bevegelser, tankeretninger og ideologier som arbeider for sosial, økonomisk og politisk likeverd mellom kjønnene.. Ofte deles feminismen i tre brede tradisjoner kjent som liberal feminisme, sosialistisk feminisme og radikalfeminisme, gjerne kalt feminismens «tre store» idétradisjoner. Fra 1990-årene har interseksjonell feminisme blitt et rådende perspektiv og analytisk rammeverk i moderne feminisme og likestillingspolitikk.Intersectional feminism: what it means and why it matters right now, UN Women I 2025 gikk nærmere 30 norske feministiske organisasjoner og fagmiljøer sammen om en konsensusuttalelse for en inkluderende feminisme, som et felles grunnlag for feministisk arbeid i Norge fremover. Uttalelsen definerte feminisme som «et universelt menneskerettsprosjekt som bygger på solidaritet, interseksjonalitet og medmenneskelighet».

Begrepet feminisme kom i bruk fra rundt 1970 og erstattet på norsk i løpet av 1970- og 1980-årene delvis det eldre begrepet kvinnesak, som i Norge imidlertid utelukkende var knyttet til den borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen. Selve ordet feminisme kommer opprinnelig av det latinske ordet femina, som betyr kvinne. I moderne tid brukes feminismebegrepet ofte om kampen for kvinners rettigheter og likestilling også i fortiden, også om bevegelser som ikke selv brukte feminismebegrepet.Walters, Margaret (2005). Feminism: A very short introduction. Oxford University Press. s. 1–176. ISBN 978-0-19-280510-2. I tråd med dette er det vanlig å dele feminismens historie inn i tre og etterhvert fire bølger.

Begrepet feminisme forstås ulikt av ulike feministiske tradisjoner. I en liberalfeministisk tradisjon, representert f.eks. av Norsk Kvinnesaksforening, forstås feminisme eller kvinnesak som den kampen kvinner kjemper sammen med menn – og andre kjønn – for et likestilt samfunn på grunnlag av menneskerettighetene og innen en liberaldemokratisk kontekst, og dermed ikke som noen kamp mot menn.Se f.eks. Elisabeth Lønnå (1996). Stolthet og kvinnekamp: Norsk kvinnesaksforenings historie fra 1913 (s. 250), Gyldendal Norsk Forlag, ISBN 8205244952 Ragna Nielsen sa at «kvinders bestemmelse er akkurat den samme som mænds bestemmelse, den at være mennesker». Eva Kolstad beskrev kvinnesak som en kamp for «et samfunn hvor individuelle anlegg skal bestemme den enkeltes vei, ikke sosiale normer og overlevde tradisjoner», og understreket at kvinnesak angår hele samfunnet. I sosialistisk kontekst knyttes begrepet til analyser som bygger på teori om klassekamp. I en radikalfeministisk tradisjon er feminismebegrepet heller knyttet til en kamp mot det som forstås som patriarkatet eller mannssamfunnet, og en oppfatning av kvinner og menn som iboende antagonistiske grupper, og radikalfeminister hevder at kvinner utgjør det de kaller en «kjønnsklasse», med ideer og terminologi lånt fra marxismen. Disse retningene er derfor radikalt forskjellige i idégrunnlag og i analysen av og målet for samfunnet.

Feminismens tredje og fjerde bølger – med nye retninger som skeive og svarte feminismer – er kjennetegnet av et tydelig interseksjonelt perspektiv og vekt på inkludering av utsatte minoritetsgrupper, og er i Norge representert av nyere organisasjoner som Inkluderende feminisme-initiativet. Samtidig deler de sin grunnleggende forankring i menneskerettighetene med den etablerte liberalfeministiske tradisjonen som etterhvert også har tatt en interseksjonell vending, og det har siden 1990-årene vært en betydelig tilnærming mellom liberalfeministiske og nyere feministiske tradisjoner. F.eks. har USAs ledende liberalfeministiske organisasjon National Organization for Women i økende grad fokusert på minoritetskvinner.Tong s. 42–43 Både liberalfeminismen og moderne feminismer fra den tredje og fjerde bølgen har i tråd med sin menneskerettsorientering idag sterk vekt på mangfold, og står i motsetning til antigenderbevegelser som sprer ideer om at synliggjøring av mangfold angivelig «utsletter» kvinner (f.eks. i inkluderende språk). Tidligere president i International Alliance of Women Marion Böker sa at det for kvinnesaksbevegelsen er nødvendig å arbeide på grunnlag av menneskerettighetene, som er universelle og udelelige, forsvare demokratiske verdier og kjempe for en inkluderende kvinnebevegelse, og advarte mot ekstreme høyrekrefter som prøver å sette kvinners rettigheter opp mot minoritetsgruppers menneskerettigheter, herunder ved å hisse til hat mot transpersoner. UN Women uttalte i 2024 at «feminismens mål om interseksjonell rettferdighet og likestilling kan bare oppnås hvis alle kvinner og alle LHBTIQ+-personer blir inkludert som del av en bred, interseksjonell feministisk bevegelse forankret i menneskerettighetenes universalitet og udelelighet».

Fellestrekk
Feministiske ideologier har som felles utgangspunkt at samfunn prioriterer det mannlige synspunktet, og at kvinnen er behandlet urettferdig i samfunn hvor dette er tilfellet. Forsøk på å endre dette innebærer å bekjempe kjønnsstereotypier og å etablere muligheter og resultater som er like for kvinner og menn.

Feministiske bevegelser har kjempet for stemmerett for kvinner, retten til å holde politiske stillinger, arbeide, likelønn, eie eiendom, utdannelse, inngå kontrakter, like rettigheter i ekteskap, og permisjon under svangerskap. Feminister har også arbeidet for å sikre tilgang til abort og sosial integrering, beskyttelse mot voldtekt, seksuell trakkasering og vold i hjemmet. Endringer i kvinners kleskoder og akseptable fysiske aktiviteter for kvinner har og vært en del av feministiske bevegelser.

Noen akademikere hevder feministiske bevegelser har bidratt til store samfunnsendringer for kvinners rettigheter, spesielt i vesten, hvor feminister har blitt kreditert med stemmerett for kvinner, kjønnsnøytralt språk, kvinners reproduktive rettigheter (inkludert tilgang til prevensjon og abort), og retten til å inngå kontrakter og eie eiendom. Til tross for at feminister i hovedsak har hatt kvinners rettigheter som kampsaker, argumenterer enkelte feminister for menns frigjøring innen samme målsetning, da de mener at tradisjonelle kjønnsroller også er skadelige for menn. Feministisk teori, som springer ut av feministiske bevegelser, ønsker å forstå ulikhet mellom kjønnene ved å undersøke sosiale roller og erfaring. Feministisk teori har utviklet teorier i flere disipliner for å svare på tema som omhandler kjønn.

Hovedretninger

Feminisme omfatter mange ulike bevegelser og ideologier med forskjellige perspektiver og mål. En bred idétradisjon som i moderne tid blir kalt liberal feminisme, med røtter i den første kvinnesaksbølgen fra 1800-tallet, arbeider for politisk og juridisk likestilling gjennom reformer forankret i det liberale demokratiet og informert av en menneskerettstenkning som kan spores tilbake til opplysningstidens idealer om frihet og likhet. I Norge er det først og fremst Norsk Kvinnesaksforening som står i denne politiske tradisjonen. Cathrine Holst har uttalt at

Tradisjonelt stod den liberale og borgerlige kvinnesaksbevegelsen først og fremst i motsetning til arbeiderbevegelsens kvinnebevegelse. Mens den borgerlige kvinnesaksbevegelsen var opptatt av formelle og juridiske rettigheter som rett til utdanning, rett til arbeid og stemmerett, la arbeiderkvinnebevegelsen vekten på andre spørsmål som hadde større betydning for arbeiderklassen på den tiden. Arbeiderkvinnebevegelsen gav etter hvert støtet til sosialistisk og marxistisk feminisme basert på teorier om klassekamp.

Siden 1960-årene fikk disse to brede tradisjonene følge av en tredje hovedstrømning, radikalfeminismen, som sprang ut av den radikale fløyen av feminismens andre bølge. Radikalfeminisme er kritisk til både liberal og sosialistisk feminisme, og skiller seg fra disse feministiske retningene gjennom sin oppfatning av samfunnet som et patriarkat, sin vekt på kvinner som en «kjønnsklasse» og sitt mål om en radikal omveltning av samfunnets kjønnsorden. Nationalencyklopedin omtalte forskjellene på liberal og radikal feminisme slik:

Sammen er liberal-, sosialistisk- og radikal feminisme kalt «de tre store» idétradisjonene innen feminismen.Maynard, Mary (1995). «Beyond the 'big three': the development of feminist theory into the 1990s». Women's History Review. 4 (3): 259–281. doi:10.1080/09612029500200089. Siden utgangen av 1900-tallet har flere nye former for feminisme oppstått. Enkelte typer av feminisme har blitt kritisert for å fokusere på hvites, middelklassens, universitetsutdannedes, heterofiles, eller ciskjønnedes perspektiver. Denne kritikken har ført til dannelsen av etnisk spesifikke, eller multikulturelle former for feminisme. Svart feminisme og interseksjonell feminisme er eksempler på dette.

Lik representasjon
Arbeidet for like muligheter som menn var en kampsak de tidlige feministene, mens mange i dag retter søkelyset på utfallet – at kvinner og menn skal være likt representert på alle felt.

Målet om lik representasjon kom blant annet til uttrykk i en debattartikkel av kvinneforsker Torild Skard:

«I Norge har vi altså kvinnelig statsminister, som ett av verdens få land, og om lag 40 prosent av partilederne, stortingsrepresentantene, statsrådene og kommunestyremedlemmene er kvinner. De utgjør dermed en betydelig minoritet, men det er ikke likestilling. Iblant har vi hatt 50/50 kvinner og menn i regjeringen, men i løpet av de siste tiårene har kvinneandelen her stort sett ligget på vel 40 prosent, mens vi på Stortinget først i 2017 og kommunestyrene i 2019 kom opp på dette nivået. Høyresida har flere kvinnelige partiledere, men venstresida har bare menn, med unntak av MDG. Vi har altså et stykke igjen til kvinner og menn deltar på like fot i de politiske beslutningene, for ikke å snakke om at kvinner kunne dominere slik menn har gjort hele tida.»

Likestillingsparadokset
Ikke alle enige i at lik representasjon nødvendigvis er et mål. Harald Eia og Ole-Martin Ihle har formulert det såkalte «likestillingsparadokset» slik:

«Internasjonale spørreundersøkelser viser at menn over hele verden er mer interessert i å jobbe med tekniske yrker enn kvinner, mens kvinner overalt er mest interessert i å jobbe med sosiale. Og det rare er at kvinner ofte blir mindre interessert i å jobbe innen tekniske fag jo mer likestilt landet blir.»

Tanken om at ulik representasjon i ulike yrker kan skyldes egne valg basert på biologiske kjønnsforskjeller fremfor mangel på valgmuligheter, har møtt motbør, men også fått mye faglig støtte.

Teori
Feministisk teori, som har røtter i feministiske bevegelser, forsøker å forstå kjønnet ulikhet ved å studere kvinners sosiale roller og erfaringer, og har gitt opphav til ulike teorier i mange disipliner. Charles Fourier, en utopisk sosialist og fransk filosof er kreditert med å ha oppfunnet begrepet "féminisme" i 1837. Ordene "féminisme" ("feminisme") og "féministe" ("feminist") dukket først opp i Frankrike og Nederland i 1872, og i USA i 1910. Ifølge Oxford English Dictionary oppsto ordet feminist først oppsto på engelsk i 1852, 1895 for feminism.

Retninger

Feltet feminisme er delt i mange til dels sterkt motstridende bevegelser og ideologier. Fra 1800-tallet var feminismen i grove trekk delt i en liberal (også kalt borgerlig) feminisme og i en kvinnebevegelse innen arbeiderbevegelsen. Den førstnevnte var i stor grad knyttet til datidens brede liberale partier, som opprinnelig var de store partiene på venstresiden i politikken, og hadde et uttalt «kvinnesaksståsted». Den liberale eller borgerlige kvinnebevegelsen arbeidet særlig for politiske og juridiske reformer som kvinners stemmerett og rett til utdanning, mens arbeiderkvinnebevegelsen var mer opptatt av sosiale forhold slik som arbeideres vilkår og så kvinnespørsmål som en del av klassekampen. Internt i den borgerlige kvinnebevegelsen var det i stemmerettskampen et stort sprik i valg av arbeidsmetoder mellom en mer forsiktig og reformorientert fløy og en mer radikal fløy. Utover mot midten av 1900-tallet nærmet den borgerlige feminismen og den sosialdemokratiske arbeiderkvinnebevegelsen seg hverandre i sine prioriteringer, og de to retningene smeltet i stor grad sammen i etterkrigstiden. Kvinnesaksforkjemperne på 1800-tallet og første del av 1900-tallet omtales ofte som den første bølgen av feminisme.Cathrine Holst, Hva er feminisme, 2. utg., Universitetsforlaget, 2017, ISBN 9788215029832

Fra 1960-årene har det oppstått et stort antall nye retninger innen feminismen. 1960-årene ble starten på en bred andre bølge av feminisme som gav støtet til nye feministiske retninger som radikalfeminismen og (i USA) også f.eks. svart feminisme. Innen feminismen er det svært ulike syn på menn og menns rolle i feministisk arbeid. Mange menn spilte en viktig rolle i den første bølgen av feminisme og i kampen for kvinners stemmerett. 1960- og 1970-årenes radikalfeminisme hadde et langt mer kritisk syn på menn enn andre feministiske retninger, både før og senere. Fra 1990-årene oppstod en ny «tredje bølge» av feminisme med mange flere retninger, f.eks. queerfeminisme.

Feminismens fjerde bølge oppstod i 2010-årene og vektlegger interseksjonalitet som et grunnleggende feministisk konsept. Den fjerde bølgen kjemper for en inkluderende feminisme, og er særlig opptatt av å løfte frem marginaliserte grupper. Retningen legger stor vekt på solidaritet med skeive og rasialiserte grupper. Feminismens fjerde bølge er tett knyttet til millenniumsgenerasjonen og generasjon Z, og er kjennetegnet av sitt fokus på internettdrevet aktivisme, og bruker nye verktøy for å gi en stemme til marginaliserte grupper og kjempe for en mer inkluderende feministisk bevegelse. I Norge er denne retningen representert særlig av Inkluderende feminisme-initiativet.

Feministiske retninger deles i moderne tid ofte i tre store tradisjoner:
Liberal feminisme eller «hovedstrømsfeminisme» som har likestilling som mål og som fokuserer på konkret og pragmatisk arbeid for reformer
Sosialistisk feminisme, som bygger på teorien om klassekamp
Radikalfeminisme, som bygger på teorien om kjønnsmakt (menn undertrykker kvinner) og har kvinnefrigjøring og bekjempelse av «patriarkatet» som mål, en retning som er mer opptatt av ideologi og legger større vekt på aktivisme (f.eks. demonstrasjoner)

Fellestrekk
Feminismen har flere ideologiske retninger, men med et felles ønske om at menn og kvinner skal ha like rettigheter, muligheter og ansvar.thumb|Unge feminister av begge kjønn i demonstrasjonstog på den internasjonale kvinnedagen i Stockholm 8. mars 2012. Venusspeil med hevet knyttneve har siden 1970-tallet vært vanlig symbol for kvinnekamp og radikalfeminisme. Aktivistene bærer også fredsmerket.

Organisasjoner
Feminismen er nært knyttet til kvinnebevegelsen, som er en politisk og kulturell bevegelse for å endre en skjev maktfordeling mellom kjønnene. «Feminisme er en kritisk ideologi som kan legges til grunn for politisk handling, hvor målet er å endre skjev maktfordeling mellom kjønnene.» Nancy Cott definerer feminisme som troen på at likeverd mellom kjønnene er viktig og at ideen om et kjønnshierarki som sosialt konsept er feilslått.

Dagens feminister kjemper blant annet for retten til selvbestemt abort og retten til å bestemme over sin egen kropp, mot vold og overgrep (deriblant voldtekt) mot kvinner. Universelle kampsaker for feminismen er blant annet kampen mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Tradisjonelt har kampen for lik lønn for likt arbeid vært viktig.

 Likestilling og menneskerettigheter 

Feminismen kan konkretiseres i arbeid for å styrke kvinners muligheter og rettigheter, samt å skape bedre kjønnsbalanse i mannsdominerte samfunnssektorer. Dette gjelder både innenfor politikk og samfunn, men også i fag som språk, teologi og sosiologi. I arbeidslivet er likelønn og ulike former for kvotering diskutert.

 Historikk 

 Opplysningstiden 

I opplysningstiden i siste halvdel av 1700-tallet oppsto de første spirene av kvinnesaken. Den generelle folkeopplysningen førte også til at kvinner ble mer bevisst over sin egen situasjon. I 1776 erklærte USA seg uavhengig, og i uavhengighetserklæringen heter det at alle «er skapt like, og er gitt visse ukrenkelige rettigheter av sin skaper, herunder liv, frihet og streben etter lykke». Få år etter, i 1789, skrev franske revolusjonære sin Erklæring om menneskers rettigheter. Dette var et steg framover for demokratiet, men rettighetene i disse dokumentene omfattet ikke kvinner. Ved begynnelsen av 1800-tallet hadde kvinner få, om ingen juridiske, økonomiske eller sosiale rettigheter.

 1800-tallet 
Den engelske forfatterinnen Mary Wollstonecraft skrev et av de første feministiske kampskriftene med Et forsvar for kvinnens rettigheter (1792). I denne boken skrev hun blant annet at de nye rettighetene som ble gitt i den franske grunnloven også skulle gjelde kvinner. En fransk skribent, Olympe de Gouges, skrev om Erklæring om menneskers rettigheter, til en versjon som også skulle gjelde kvinner. Den nye tittelen ble Erklæring om kvinners rettigheter.

Selv om Mary Wollstonecraft og Olympe de Gouges hadde skrevet om kvinnens rettigheter, fikk kampen for å bedre kvinnens stilling lite oppslutning i første del av 1800-tallet. Den industrielle revolusjon og frihandelen skapte dårlige kår og forferdelige arbeidsforhold.

I andre halvdel av 1800-tallet ble en rekke sosiale reformer gjennomført, og kvinner og menn generelt fikk bedre levekår. I 1895 fikk kvinnesaksforkjempere for første gang betegnelsen «feminister».

 Begynnelsen på 1900-tallet 

Ved århundreskiftet kom den første store bølgen av feministisk aktivitet. Mange kvinner, spesielt i England deltok i massedemonstrasjoner for å bedre kvinnenes situasjon, blant annet ved å gi dem stemmerett. I 1903 dannet Emmeline og Christabel Prankhurst og tilhengerne en gruppe som ble kalt suffragettene. Dette var en forholdsvis radikal gruppe som noen ganger tydde til voldelige metoder for å fremme kvinners rettigheter. De avbrøt valgmøter, sprengte postkasser, og lenket seg fast foran parlamentet. Noen gikk også til sultestreik og ble tvangsforet av fengselsmyndighetene. Motstanderne hevdet på sin side at det å gi kvinner stemmerett ville være både farlig og unaturlig.

I New Zealand og Australia hadde kvinner fått stemmerett i henholdsvis 1893 og 1902. I England fikk ikke kvinner stemmerett før 1928.

Da første verdenskrig brøt ut i 1914, reiste mange menn til fronten, og det ble mangel på arbeidskraft. Kvinnene ble igjen hjemme og tok seg av arbeid som tidligere hadde tilhørt menn. De fikk stillinger i offentlig administrasjon, i fabrikker og infrastruktur. I de fire krigsårene ble spørsmålet om kvinners stemmerett mer akseptert. Dette førte til at mange land innførte stemmerett under, og etter første verdenskrig.

 Mellomkrigstiden 
Feministiske ideer var ikke fullt så synlige i tiden fra første verdenskrig og frem til 1960-tallet.

I Europa fikk fascismen feste delvis på grunn av mellomkrigstidens økonomiske problemer og frykten for kommunistisk revolusjon. Da fascistene tok makten i Italia, og det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP samtidig tok makten i Tyskland, ble feministbevegelsen motarbeidet kraftig i disse landene.

Annen verdenskrig
I 1939 brøt det ut en ny verdenskrig, og som i den første verdenskrigen noen tiår tidligere, trådte kvinner også nå inn i mennenes arbeid. Kvinner jobbet i tungindustrien, landbruket og i ammunisjonsfabrikker. «Rosie the Riveter» var en populær betegnelse i USA på de seks millioner kvinner som arbeidet i rustningsindustrien under andre verdenskrig.

1960-årene

I løpet av 1960-tallet dukket det opp nye kampsaker. I USA var borgerretts-bevegelsen aktiv i bekjempelsen av diskriminering og fattigdom som gikk ut over mange fargede amerikanere. Mange kjempet også mot at USA var med i Vietnamkrigen. Hippiebevegelsen oppstod også på 1960-tallet.

I boka Myten om kvinnen tok Betty Friedan opp spørsmålet om hvor langt likestillingen egentlig hadde kommet når kvinnene ikke hadde tid til noe annet enn husarbeid. Mange kvinner følte seg maktesløse, som fanger i sitt eget hjem med de samme rutinene hver dag.

1970-årene

Kvinnefrigjøringen på 1970-tallet kjempet for kvinners rett til å bestemme over seg selv og sin egen kropp. Med dette mente kvinnesaksforkjempere retten til å kontrollere sex, graviditet og fødsler selv. Det var på 1970-tallet fortsatt vanskelig å få lovlig abort, slik at uønskede svangerskap ofte ble avsluttet med utrygge aborter.

En del av kvinnefrigjøringen gjaldt også rettigheter i arbeidslivet.

21. århundre
I 2025 stod rundt 30 feministiske organisasjoner og fagmiljøer bak en norsk konsensusuttalelse for en inkluderende feminisme, som Inkluderende feminisme-initiativet tok initiativ til i lys av voksende antigendermobiliseringer. Uttalelsen understreket at feminisme er et universelt menneskerettsprosjekt som bygger på solidaritet, interseksjonalitet og medmenneskelighet, og trakk frem det første likestillingsombudet Eva Kolstads forståelse av feminisme eller kvinnesak som en kamp for større menneskelige utfoldelsesmuligheter. Uttalelsen var ment koalisjonspolitisk og normstabiliserende innen en demokratisk og menneskerettslig forankret feminisme, og var tydelig om at transpersoners eksistens og rettigheter ikke er oppe til debatt i en demokratisk forankret feminisme. Den bekreftet dermed den teoretiske, etiske og institusjonelle konsensusen i moderne feminisme.

 Liste over feministisk litteratur 
 På norsk 
 Toril Moi: Hva er en kvinne? Kjønn og kropp i feministisk teori. Gyldendal Oslo 1998.

 På engelsk 
 Antrobus, Peggy. The global women's movement – Origins, issues and strategies, London: Zed Books 2004
 de Beauvoir, Simone. Det annet kjønn, Paris: 1949
 Berk, Sarah Fenstermaker, ed. Women and Household Labor, Sage 1980.
 Butler, Judith (1994). Feminism in Any Other Name, differences 6:2-3: 44-45.
 Chopin, Kate. The Awakening. 1899.
 Code, Lorraine, ed., Encyclopedia of feminist theories, Routledge 2000 
 Patricia Hill Collins, Black Feminist Thought. Knowledge, Consciousness and the Politics of Empowerment, Second Edition, Routledge 2000
 Echols, Alice. Daring to Be Bad: Radical Feminism in America, 1967-1975, University of Minnesota Press 1990
 Faludi, Susan. "Backlash: The Undeclared War Against American Women". 1992 (ISBN 0-385-42507-4)
 French, Marilyn. Beyond Power; War Against Women; From Eve to Dawn, a 3-volume history of women
 Hochschild, Arlie Russell. The Second Shift. 1990 (ISBN 0-380-71157-5)
 Hochschild, Arlie Russell. The Time Bind: When Work Becomes Home and Home Becomes Work 1997 (ISBN 0-8050-4470-1)
 Jacobson, Joyce P. The Economics of Gender. 1998. (ISBN 0-631-20726-0)
 Kaminer, Wendy. A Fearful Freedom: Women's Flight from Equality, Addison Wesley 1990 (ISBN 0-201-09234-4)
 Lerner, Gerda. The Creation of Feminist Consciousness: From the Middle Ages to Eighteen-Seventy, Oxford University Press 1994
 Luker, Kristin. Dubious Conceptions: The Politics of the Teenage Pregnancy Crisis. (Harvard University Press, 1996) (ISBN 0-674-21703-9)
 Paglia, Camille. Sexual Personae: Art And Decadence from Nefertiti to Emily DickinsonProvokatør-feminist til Oslo  (1990)
 Schneir, Miriam. Feminism : The Essential Historical Writings , New York: Vintage 1994
 Sommers, Christina Hoff. Who Stole Feminism? – How women have betrayed women (1996)
 Tavris, Carol. The Mismeasure of Woman: Why Women Are Not the Better Sex, the Opposite Sex, or the Inferior Sex. Simon and Schuster, 1992. ISBN 0-671-66274-0
 Wertheim, Margaret. Pythagoras' Trousers – God, Physics, and the Gender Wars, W.W. Norton & Co. (1995, 1997)

 Sentrale historiske feminister 
 Simone de Beauvoir
 Camille Paglia
 Virginia Woolf
 Mary Wollstonecraft
 Charles Fourier

 Se også 
 Antifeminisme
 Inkluderende feminisme-initiativet
 Kjønnslikestilling
 Kjønnsdiskriminering
 Rødstrømper, radikalfeminisme
 Kvinnegruppa Ottar
 Norsk Kvinnesaksforening
 Kvinnefronten
 Kvinneforskning
 Transfeminisme

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 religionsoraklene.no (Marianne Bøe: Hva er feminisme i islam?)
 Feministisk litteraturteori; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)



Kategori:Filosofi
Kategori:Identitetspolitikk
Kategori:1000 artikler enhver Wikipedia bør ha