USAs historie (1945–1964)

Den kalde krigen

Opptakten til den kalde krigen
Krigsalliansen mellom USA og Sovjetunionen var et unntak fra det vanlige russisk-amerikanske forholdet. Rivaliseringen mellom de to stormaktene går helt tilbake til 1890-årene. Etter et århundre med vennskap ble amerikanerne og russerne motstandere, særlig på grunn av konfliktene rundt utviklingen av Mandsjuria. Tsarens Russland, som ikke kunne konkurrere industrielt, forsøkte å erobre og kolonisere deler av Øst-Asia, mens amerikanerne insisterte på et åpent og konkurransedyktig marked. I 1917 fikk rivaliseringen en intens ideologisk dimensjon. Amerikanerne glemte aldri at russerne hadde inngått en separat fredsavtale med Tyskland under første verdenskrig, noe som etterlot de vestlige allierte alene mot sentralmaktene. På den andre siden husket russerne bittert at amerikanske tropper landet i Russland i 1918, der de, både direkte og indirekte, støttet de anti-bolsjevikiske hvite styrkene i den russiske borgerkrigen.

Sovjetunionen lot heller aldri de gjentatte løftene fra Franklin D. Roosevelt gå i glemmeboken – USA og Storbritannia skulle åpne en andre front i Europa, men den allierte invasjonen kom ikke før i juni 1944, mer enn to år etter Sovjets anmodning. I mellomtiden ble Sovjet påført enorme tap, med så mange som 20 millioner døde.


Da krigen i Europa endte 8. mai 1945, hadde sovjetiske og vestlige tropper (amerikanske, britiske og franske) etablert seg på strategiske steder, hovedsakelig langs en linje i sentrale Europa, kjent som Oder-Neisse-linjen. Med noen få mindre justeringer markerte denne linjen «jernteppet» under den kalde krigen. Jalta-avtalen, sett i ettertid, signaliserte at begge parter kunne forbli der de var, og at ingen side kunne bruke makt for å drive den andre ut. Dette gjaldt også for Asia, noe den amerikanske okkupasjonen av Japan og delingen av Korea beviste. Politisk sett var Jalta en avtale om status quo etter krigen, der Sovjetunionen fikk hegemoni over omtrent en tredjedel av verden, mens USA dominerte de resterende to tredjedelene.

USA og Sovjetunionen hadde grunnleggende forskjellige visjoner, med kapitalisme og kommunisme som kontrasterende systemer. Disse forskjellene ble forenklet og løftet frem i nasjonale ideologier, og representerte to samfunnsmodeller som begge ble rettferdiggjort i 1945 av tidligere katastrofer. Etterkrigstiden ble en arena for konkurranse mellom modeller basert på selvforsyning kontra eksport, og statlig planlegging kontra frie markeder, som kjempet om lojaliteten til både utviklingsland og industrialiserte nasjoner.

USA, under ledelse av president Harry S. Truman siden april 1945, var fast bestemt på å åpne verdens markeder for kapitalistisk handel og forme etterkrigsverdenen i tråd med prinsippene i Atlanterhavserklæringen fra 1941: selvbestemmelse, like økonomiske muligheter og et gjenoppbygd kapitalistisk Europa som igjen kunne fungere som et globalt knutepunkt. Roosevelt, som hadde omfavnet Woodrow Wilsons idealistiske prinsipper under første verdenskrig, så sitt oppdrag på 1940-tallet som å skape varig fred og ekte demokrati i verden. Hans visjon var nært knyttet til nasjonal egeninteresse.

Andre verdenskrig førte til enorm ødeleggelse av både infrastruktur og befolkninger over hele Eurasia, fra Atlanterhavet til Stillehavet, med nesten ingen land som slapp unna skadene. USA var den eneste betydelige industrimakten som kom gjennom krigen relativt uskadd, og til og med styrket økonomisk. Landet handlet raskt for å konsolidere sin posisjon som global leder.

USA ledet også arbeidet med å innføre sin visjon for verden gjennom nye internasjonale institusjoner. De etablerte Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet for å sikre en åpen, kapitalistisk internasjonal økonomi, men Sovjetunionen valgte å stå utenfor.

Samtidig så sovjeterne sine vitale interesser og nasjonale sikkerhet truet i etterkrigstidens verden, noe som motiverte dem til å forme Europa etter egne mål. Stalin satte inn Moskva-kontrollerte regjeringer i Polen, Romania, Øst-Tyskland og Bulgaria. Winston Churchill, som lenge hadde vært en sterk motstander av kommunismen, anklaget Stalin for å skjule et nytt russisk imperium bak et «jernteppe».

Oppdemmingspolitikk og eskalering av den kalde krigen
I USA ble snart oppdemningspolitikken mot Sovjetunionen en doktrine, basert på råd fra embetsmenn som George F. Kennan i utenriksdepartementet. Han argumenterte for at sovjeterne måtte «oppdemmes» ved hjelp av «uforandret motstyrke på alle punkter» til sovjetisk makt til slutt ville bryte sammen. Denne politikken ble videre utdypet i Trumans tale i mars 1947, der han hevdet at USA måtte investere 4 milliarder dollar (2005-verdi) for å «demme opp» kommunismen.


I 1949 sluttet Truman seg til elleve andre nasjoner og dannet NATO, USAs første europeiske allianse på 170 år. Som svar integrerte Stalin økonomiene i Øst-Europa i sin egen versjon av Marshall-planen, sprengte den første sovjetiske atombomben i 1949, signerte en allianse med Kina i 1950, og opprettet Warszawapakten som en østlig motpart til NATO.

Samme år kastet kommunistlederen Mao Zedong den nasjonalistiske regjeringen til Chiang Kai-shek og erklærte etableringen av Folkerepublikken Kina. Mao reiste deretter til Moskva, hvor han forhandlet frem en vennskaps- og allianseavtale med Sovjetunionen.

Da Sovjet oppnådde flere gevinster, eskalerte USA sin oppdemningspolitikk. I et hemmelig dokument fra 1950, NSC-68, foreslo amerikanske embetsmenn å styrke alliansene, firdoble forsvarsutgiftene og lansere en propagandakampanje for å få amerikanerne til å støtte den kostbare kalde krigen. Truman beordret utviklingen av en hydrogenbombe. I begynnelsen av 1950 tok USA sine første skritt mot å motarbeide kommunistene i Vietnam, planla å opprette en vesttysk hær, og forberedte en fredsavtale med Japan som sikret langsiktige amerikanske militærbaser.

Koreakrigen
Hovedartikkel: Koreakrigen

Tidlig i 1950 forpliktet USA seg til en fredsavtale med Japan som sikret langsiktige amerikanske militærbaser. Noen mente at denne avtalen førte Stalin til å godkjenne invasjonen av amerikansk-støttede Sør-Korea 25. juni 1950. Frykten for at et kommunistisk Korea kunne svekke amerikansk innflytelse i Japan og styrke Sovjetunionens makt, fikk Truman til å sende amerikanske styrker, med støtte fra FN, for å drive nordkoreanerne tilbake – til Stalins overraskelse. Sovjetunionen hadde nemlig boikottet FNs sikkerhetsråd og mistet dermed muligheten til å legge ned veto mot FN-operasjonen fordi de nektet å anerkjenne Kina.

Truman gjorde imidlertid en strategisk feil ved å la sine styrker gå helt til den kinesisk-koreanske grensen. Kina svarte med massive angrep i november 1950, som knuste de amerikanskledede styrkene. Kampene stabiliserte seg langs den 38. breddegrad, som opprinnelig skilte Korea i to, men Truman sto nå overfor et fiendtlig Kina, et kinesisk-sovjetisk partnerskap, og et forsvarsbudsjett som hadde blitt firedoblet på 18 måneder. Koreakrigen var også kostbar med tanke på menneskeliv, med over 50 000 amerikanske soldater drept og nær en million koreanere drept eller såret på begge sider.

Eisenhower-regjeringen og «massiv gjengjeldelse»

mini|John Foster Dulles

I 1953 døde Stalin, og USAs nye president, Dwight D. Eisenhower, utnyttet anledningen til å avslutte Koreakrigen, men fortsatte kald krig-politikken. Hans utenriksminister, John Foster Dulles, ble en sentral skikkelse i amerikansk utenrikspolitikk på 1950-tallet. Han forkastet Trumans «oppdemningspolitikk» og støttet et mer aktivt «frigjøringsprogram» med mål om å frigjøre de undertrykte fra kommunismen. Den viktigste doktrinen fra denne perioden var «massiv gjengjeldelse», som Dulles lanserte i 1954. Denne politikken la bort den kostbare bruken av bakkestyrker til fordel for å utnytte USAs enorme atomvåpenarsenal og hemmelige etterretning. Dulles beskrev denne tilnærmingen som «brinkmanship» – kunsten å presse situasjonen til randen av krig uten å utløse en konflikt.

Begge supermaktene fortsatte å utvide sine innflytelsessfærer gjennom både åpne og skjulte midler. Sovjetunionens nye leder, Nikita Khrusjtsjov, styrket Moskvas posisjon ved å bygge nye forbindelser med land som India og andre nøytrale stater i den tredje verden. Khrusjtsjov økte også Sovjets makt ved å utvikle en hydrogenbombe og ved å skyte opp verdens første satellitt, Sputnik 1, i 1957.

Samtidig konsoliderte Sovjetunionen sin makt over mange av sine allierte, samt utvidet sin innflytelse. I 1961 bygde de Berlinmuren for å hindre østtyskere i å flykte fra det kommunistiske øst. Selv om Berlinmuren var et propaganda-messig tilbakeslag, oppnådde sovjeterne en stor seier da Khrusjtsjov inngikk en allianse med Cuba etter Fidel Castros vellykkede revolusjon i 1959. I 1956 derimot, intervenerte Sovjet for å knuse et anti-sovjetisk opprør i Ungarn, noe som avslørte svakhetene i den sovjetiske blokken. Samtidig ble båndene mellom Kina og Sovjet svakere, og illusionen om at den kommunistiske verden var en enhet, forsvant.

Sovjetunionen var ikke alene om å søke innflytelse over andre nasjoner. USA motvirket sovjetisk intervensjon ved å opprettholde sin kjernefysiske overlegenhet og brukte CIA for å styrte fiendtlige regjeringer, som i Iran. USA ble bekymret da den nasjonalistiske statsministeren Muhammed Mossadegh nasjonaliserte Irans britisk-eide oljebrønner i 1951. Overbevist om at Iran, en viktig vestlig alliert, var i ferd med å skifte til en pro-sovjetisk politikk, brukte Eisenhower CIA til å samarbeide med Irans militære ledere og styrtet Mossadeghs regjering i det som ble kjent som «Operasjon Ajax». USA favoriserte deretter den unge sjahen, Muhammed Reza Pahlavi, og hevet ham fra konstitusjonell monark til absolutt hersker. I bytte tillot sjahen amerikanske selskaper å delta i utviklingen av Irans ressurser.

USA brukte CIA for å styrte regjeringer som de mistenkte for å bli prokommunistiske, som i Guatemala i 1954, der et demokratiserende regime ble avsatt. I 1958 sendte USA tropper til Libanon for å beskytte det pro-amerikanske regimet, og mellom 1954 og 1961 ga Eisenhower økonomisk hjelp og sendte 695 militære rådgivere til Sør-Vietnam.

Den første betydelige uenigheten innen NATO-alliansen oppstod i 1956, da Eisenhower måtte presse Storbritannia og Frankrike til å trekke seg fra en dårlig planlagt invasjon med Israel, som hadde som mål å ta Suez-kanalen fra Egypt (se Suez-krisen). Eisenhower-regjeringen motsatte seg de franske og britiske imperiale eventyrene i regionen av ren forsiktighet, da de fryktet at den egyptiske lederen Gamal Abdel Nasser, ved å konfrontere kolonimaktene, ville øke den sovjetiske innflytelsen i området.

Vietnam 

Etter at fredskonferansen i Genève i 1954 avsluttet Den første indokinesiske krig, trakk Frankrike seg ut av Fransk Indokina, og Vietnam ble midlertidig delt i to med en demilitarisert sone. Planen var å gjenforene de to sonene etter valg, men valgene ble aldri holdt. Nord-Vietnam, sammen med sin politiske arm FNL, startet en infiltrasjon i Sør-Vietnam. I november 1961 bestemte president Kennedy seg for å øke den militære støtten, og innen 1966 hadde  amerikanske soldater blitt utplassert i Vietnam. Dette utviklet seg raskt til en åpen krig.

Kennedy og Cubakrisen

Den kalde krigen nådde sitt høydepunkt under Cubakrisen, en intens konfrontasjon mellom Sovjetunionen og USA over Sovjets utplassering av atomraketter på Cuba. Krisen startet 16. oktober 1962 og varte i tretten dager. Mange anser dette som det nærmeste verden har vært en atomkrig under den kalde krigen.

Økt velstand og diskriminering
De første årene etter andre verdenskrig var preget av stabilitet og velstand for den hvite middelklassen. Økningen i forbruket og fremveksten av nye forsteder skjulte imidlertid at rikdommen ikke kom alle til gode. Mange amerikanere levde fortsatt i fattigdom under Eisenhowers periode. Den kalde krigens retorikk om frihet og demokrati sto i skarp kontrast til virkeligheten for afroamerikanere i sør, som fortsatte å møte sosial, økonomisk og politisk diskriminering.

Middelklassens kultur på 1950-tallet var preget av et økt fokus på forbruk. Etterkrigstidens velstand, kombinert med et bredere utvalg av varer, ble forsterket av reklame som skapte høy etterspørsel. Velstående amerikanere kjøpte biler, oppvaskmaskiner, søppelkverner, fjernsyn og stereoanlegg. Velstanden på 1950- og 1960-tallet var i stor grad drevet av forbruk, ikke investeringer.


Med krav til økt mobilitet gjennom en voksende drabantbybefolkning som utgjorde en tredjedel av nasjonens befolkning i 1960, svarte bilprodusentene i Detroit med stadig mer prangende biler. Drabantbyenes vekst skyldtes ikke bare etterkrigstidens velstand, men også fremskritt i markedet for eneboliger. William Levitt startet en nasjonal trend med teknikker for masseproduksjon av boliger, blant annet med sitt «Levittown-prosjekt» på Long Island. Samtidig førte «babyboomen» til at flere flyttet til forstedene, som tilbød større hus for større familier, trygghet fra bylivet, mer privatliv og plass til forbruksgoder.

De fleste drabantbyene var forbeholdt hvite. Få afroamerikanere hadde råd til å bo der, og selv de velstående møtte formelle og uformelle barrierer. De få afroamerikanerne som bosatte seg i drabantbyene, ble ofte utsatt for diskriminering. Mens drabantbyene ble hyllet for sitt fellesskap, har de også blitt kritisert for sin konformitet og ensartethet, ettersom de ofte var befolket av folk med lik alder og bakgrunn.

Borgerrettsbevegelsen

Historisk kontekst
I gjenoppbyggingen etter den amerikanske borgerkrigen innførte mange delstater lover som tvang gjennom rasesegregering og opprettholdt afroamerikaneres status som annenrangs borgere. I 1880-årene avgjorde høyesterett flere borgerrettighetssaker som i praksis reverserte mange av reformene som radikale republikanere hadde drevet frem for å styrke afroamerikanernes borgerrettigheter.

Statusen til afroamerikanere i sør
Stemmerettsdiskriminering var fortsatt utbredt, spesielt i sørstatene, inn på 1950-tallet. Hvite bønder kastet ofte ut afroamerikanske avlingsdelere som prøvde å stemme, og valgstyrer brukte diskriminerende metoder for å redusere antallet afroamerikanske velgere. Dette inkluderte å stille strengere krav til afroamerikanere enn til hvite, tillate hvite å registrere seg hjemme eller fra bilene sine, samt behandle afroamerikanske søknader sist, selv om de var først i køen. Separate registreringskontorer ble opprettet for afroamerikanere, og bare hvite søkere fikk hjelp med skjemaer. Afroamerikanere fikk ofte ingen informasjon om statusen på sine søknader.

I sør ble enda hardere metoder tatt i bruk for å hindre afroamerikanere fra å stemme. Svarte søkere ble fengslet, og stemmerettssentre som for eksempel Mt. Olive baptistkirke i Georgia som ble satt i brann i 1962. Vold, trusler og i noen tilfeller drap, ble brukt mot afroamerikanere som forsøkte å registrere seg.

Sorte sørstatsinnbyggere som kjempet mot segregering, spesielt avlingsdelere og bønder, levde i konstant frykt. De risikerte oppsigelse fra arbeidsgivere, økonomisk press fra hvite «borgerråd» og vold fra grupper som Ku Klux Klan. Lynsjing av afroamerikanere var vanlig, og nesten 4500 afroamerikanere ble lynsjet i USA mellom 1882 og begynnelsen av 1950-tallet.

«Brown mot skolestyret» og massiv motstand

I de tidlige fasene av borgerrettsbevegelsen fokuserte man på rettssaker og lobbyvirksomhet for å oppnå integrering. Flere høyesterettsavgjørelser markerte et vendepunkt for bevegelsen. Spesielt saken «Brown mot skolestyret» i 1954 som avviste skolesystemer som skilte mellom hvite og fargede, var en viktig milepæl. Dommen konkluderte med at den selvmotsigende doktrinen «adskilt, men like», som ble etablert i saken «Plessy mot Ferguson» fra 1896 var grunnleggende feil, ettersom segregert utdanning aldri kunne gi afroamerikanere samme kvalitet som den hvite befolkningen fikk. Som reaksjon signerte 101 representanter og 19 senatorer «Det sørlige manifest» som fordømte avgjørelsen. Fra 1955 til 1965 skiftet strategien til «direkte aksjoner», som bussboikotter, sitt-ned-aksjoner, frihetspassasjerer og sosiale bevegelser.

I 1957 brukte guvernør Orval Faubus i Arkansas nasjonalgarden for å blokkere integrasjonen ved Little Rock Central High School. Lignende handlinger ble utført av guvernørene Ross Barnett i Mississippi og George Wallace i Alabama, som fysisk blokkerte inngangene til universitetene i sine delstater for å forhindre at afroamerikanske studenter fikk adgang. E.H. Hurst, en representant fra Mississippi, forfulgte og drepte en svart bonde som hadde deltatt på et stemmeregistreringskurs. I Birmingham forsvarte den offentlige sikkerhetskommissæren Eugene T. «Bull» Connor vold mot såkalte «frihetspassasjerer» og brukte brannslanger og politihunder mot demonstranter. Sheriff Jim Clark i Dallas County satte sine politifolk til å angripe et demonstrasjonstog under det som senere ble kalt «Bloody Sunday» og truet personlig andre deltakere. Politiet i Sørstatene arresterte ofte borgerrettsaktivister på overdrevne anklager, og hvite juryer frikjente gjentatte ganger kjente mordere av afroamerikanere i flere stater.

Borgerrettsorganisasjoner

Den moderne borgerrettighetsbevegelsen, til tross for støtte fra hvite tilhengere og sympatisører, ble først og fremst planlagt, ledet og drevet av afroamerikanere som satte seg selv og sine familier i fare i kampen for frihet. Deres mot ble tydelig for alle amerikanere gjennom aviser og senere fjernsynsrapporter, da deres fredelige marsjer og demonstrasjoner ble møtt med brutal vold fra de som opprettholdt «lov og orden». Politiet brukte batonger, pisker, brannslanger, politihunder og massearrestasjoner for å skremme aktivistene. Bevegelsen var heller ikke sentralisert eller ledet av én enkelt person. Den bestod av en bred grasrotkampanje som kjempet mot segregering på mange fronter, ved hjelp av ulike taktikker på forskjellige steder.

Selv om noen grupper og individer i bevegelsen argumenterte for «black power», separatisme eller væpnet motstand, holdt flertallet fast ved prinsippet om ikkevold. Dette var et bevisst valg fra en undertrykt minoritet som avsto fra vold for å oppnå politiske mål. Gjennom ikkevoldelige strategier utnyttet borgerrettsaktivistene den økende nasjonale mediedekningen, spesielt på fjernsyn, for å fange oppmerksomheten til både folket, Kongressen og Det hvite hus.

De svarte kirkene spilte en sentral rolle i borgerrettsbevegelsen, noe som naturlig sprang ut fra deres struktur og funksjon i samfunnet. De ga afroamerikanere muligheter til å ta på seg lederroller som samfunnet ellers nektet dem. Gjennom historien har den svarte kirken fungert ikke bare som et tilbedelsessted, men også som en informasjonskanal, en kredittforening, et uformelt rettsforum for å løse lokale konflikter, en støttegruppe og et senter for politisk aktivisme. Disse funksjonene økte prestens betydning, og den mest fremtredende geistlige i borgerrettsbevegelsen var Martin Luther King jr. Han ble både kåret til Time Magazines «Årets mann» og tildelt Nobels fredspris i 1964 for sitt utrettelige engasjement for svart frihetskamp.

Studenter og teologistudenter fra både sør og nord spilte en avgjørende rolle i alle stadier av borgerrettsbevegelsen. Kirker og studentledede bevegelser utviklet egne organisatoriske strukturer for å opprettholde momentumet i kampen. Den Sørlige kristne lederskapskonferansen (SCLC), grunnlagt i 1957, koordinerte protester og skaffet midler, særlig fra kilder i nord, for å støtte lokale aksjoner og trene nye svarte ledere. Studentenes ikkevoldelige koordinasjonskomité (SNCC), også grunnlagt i 1957, utviklet en «fengsel-uten-kausjon»-strategi som styrket motstandsarbeidet. SNCCs hovedfokus var å organisere sitt-ned-kampanjer, frihetspassasjerer, stemmeregistreringskampanjer og andre protestaktiviteter. Disse nye gruppene samarbeidet ofte med etablerte organisasjoner som Nasjonalforbundet for de fargedes interesser (NAACP), grunnlagt i 1909, Kongressen for raselikhet (CORE), grunnlagt i 1942, og Nasjonal urban liga. NAACP, under ledelse av Roy Wilkins, spilte en sentral rolle i å gi juridisk bistand til fengslede demonstranter, hjelpe med kausjon, og fortsette rettslige utfordringer mot segregering og diskriminering. CORE, kjent for å ha startet frihetspassasjer-bevegelsen i 1961, samarbeidet nært med SNCC, og COREs leder, James Farmer, ble senere utøvende sekretær i SNCC.

President John F. Kennedys regjeringstid var både en velsignelse og en utfordring for borgerrettsbevegelsen. På den ene siden støttet Kennedy avskaffelsen av rasesegregering i skoler og offentlige fasiliteter, og hans justisminister, Robert F. Kennedy, jobbet aktivt for å sikre stemmerett for afroamerikanere. Robert Kennedy tok mer enn 50 rettslige skritt i fire stater for å beskytte svarte amerikaneres stemmerett.

Samtidig var FBI-direktør J. Edgar Hoover en betydelig hindring. Hoover var bekymret for at kommunistiske krefter kunne ha innflytelse i borgerrettsbevegelsen, og hans personlige motstand mot Martin Luther King jr. førte til at FBI aktivt overvåket og etterforsket King og andre ledere i bevegelsen. Dette skapte mistillit mellom regjeringen og borgerrettsforkjemperne, til tross for Kennedys offisielle støtte til deres sak.

Kennedy og Johnson


President Kennedy ble myrdet i Dallas, Texas, 22. november 1963. Lee Harvey Oswald, som ble arrestert for mordet, ble selv dødelig skutt av Jack Ruby før han kunne formelt siktes eller ført for retten. Fire dager etter Kennedy og Oswald ble drept, opprettet president Lyndon B. Johnson Warren-kommisjonen for å etterforske drapet. 

Etter Kennedys død fullførte Johnson den resterende delen av presidentperioden med mål om å videreføre Kennedys politiske agenda. Han overbeviste Kennedy-administrasjonens sentrale skikkelser, inkludert Robert Kennedy, til å forbli i regjeringen til tross for det anstrengte forholdet mellom dem. Med stor politisk dyktighet fikk Johnson gjennom en rekke reformer, kjent som hans «Great Society-program». Dette inkluderte den banebrytende borgerrettsloven av 1964, som markerte en stor seier for borgerrettsbevegelsen.

Johnsons politiske prestasjoner og hans innflytelse over Kongressen bidro til hans overveldende seier i presidentvalget i 1964, hvor han slo den konservative republikanske kandidaten, senator Barry Goldwater. Samtidig oppnådde Det Demokratiske partiet fremgang i begge kamre i Kongressen, noe som styrket Johnsons evne til å gjennomføre sine ambisiøse reformer.

 Borgerrettighetsloven (1964) 
Borgerrettighetsloven (Civil Rights Act) ble opprinnelig fremmet av Kennedy-administrasjonen, men møtte betydelig motstand i Kongressen. Etter drapet på Kennedy i 1963 klarte tilhengerne av loven å mobilisere støtte og presse lovforslaget gjennom Kongressen, til tross for en omfattende filibuster fra motstandere. Den 2. juli 1964 kunne president Lyndon B. Johnson endelig skrive under på loven. Civil Rights Act forbyr diskriminering basert på flere faktorer, inkludert hudfarge, rase, religion, kjønn og nasjonal opprinnelse. Loven representerte en milepæl i borgerrettighetsbevegelsen, ettersom den ga juridiske rammer for å utfordre og straffe diskriminering i ansettelse, offentlige tjenester og utdanning, samt på andre områder i samfunnet.

Litteratur


 Referanser 

 Eksterne lenker 


Kategori:USAs historie