Julebukk

Julebukk eller julegeitLily Weiser Aall: Julenissen og julegeita i Norge (1954) (på svensk julbock og julgumse (dalmål),Oppslagsordet «julbock» i Svensk etymologisk ordbok (1922) dansk julebuk,Oppslagsordet julebuk i Ordbog over det danske Sprog (dansk bruk 1700-1950 og etymologi) julegedOppslagsordet juleged i Ordbog over det danske Sprog og nytårsbuk, estisk joulosak og latvisk joulopuk) omfatter flere gamle, folkelige skikker i Norge, Skandinavia og Nord-Europa knyttet til jul. Nøyaktig opphav er usikkert, men de varierende tradisjonene rundt geitebukken som symbol på julefeiring, som julevette, anfører i karnevalsopptog, gaveutdeler og annet, stammer fra både førkristne og kristne skikker, det vil si germanske og norrøne forestillinger, kirkelige markeringer og seinere bondetradisjoner. 

«Å gå julebukk» innebar fram til 1900-tallet at ungdommer, særlig menn, kledte seg ut og gikk fra hus til hus i grupper, anført av en leder med skinn og bukkemaske på en stang, for å tigge penger, mat og alkohol og lage leven. Uvesenet med julebukk skal ha blitt straffet med døden i København der skikken dermed visnet bort. Julebukkgang utviklet seg seinere til en lek for barn og unge som kler seg ut i romjula, på nyttårsaften eller 13. dag jul (helligtrekongersdag), går fra dør til dør, kanskje synger julesanger og får godteri, julekaker, saft og brus som belønning.Om julebukk i Knut Anders Berg: Julen i norsk og utenlandsk tradisjon (1993, side 79) Skikken var tidligere utbredt i hele Norden og Baltikum, men er i hovedsak bare levende i Norge, selv om har vært på retrett siden 1980-årene. I nyere versjoner kan barna være utkledt som smånisser, men uten masker som skjuler identiteten. 

Eldste belegg for julebukken som gaveutdeler er fra 1807. Denne rollen ble siden overtatt av den tyske julemannen og deretter den amerikaniserte julenissen, med opphav i blant annet den nederlandske Sinterklaas, som ble utbredt i magasiner og populærkultur fra 1920- og 30-årene.

I Alpene er årlige opptog med Krampus, en bukkelignende djevelskikkelse, en levende tradisjon som ligner på den skandinaviske julebukken.

Julebukk i form av en halmbukk med røde bånd er et julesymbol som særlig er utbredt i Sverige.Nordjyske Museer om julebukken

 Bakgrunn, historikk og europeiske paralleller 

Ordet julebukk har blitt brukt om en geitebukk som ble slaktet til jul, kanskje for å få et godt år og feire fruktbarheten eller for å markere slutten på arbeidsåret.Om julebukk i artikkelen «jul» i Store norske leksikon Seinere ble julebukk også betegnelse på en person som «går julebukk», det vil si en som går fra hus til hus i juletida sammen med en lite følge der alle er utkledt. Opprinnelig var en i flokken eller opptoget utstyrt med en bukke- eller hornmaske og en raggete skinnfell, siden var det vanligvis utkledt ungdom som var innom gårdene, sang, danset og tøyset, ble skjenket og fikk julemat.Om julebukk i Ann Helene Bolstad Skjelbred: År og dag - tradisjoner i årets løp -bibliotekarens lille oppslagsbok (1995, side 37) Tradisjonene med å gå julebukk kan være en rest etter maskeskikker fra sør i Europa, katolske opptog med djevelfigurer og julespill i middelalderen eller en dramatisering av Oskoreia (julereia). Inn på 1800-tallet kunne julebukken også komme med julegaver som en forløper og siden hjelper til julenissenSvensk julebukk med gaver i Elsa Beskow: Petter og Lottes jul (opprinnelig utgitt 1947, side 8 og 28)Populär historia: Julbocken – i maskopi med mörka makter  

I eldre tradisjon har julebukk dessuten blitt brukt om en farlig vette (på dansk julevætte)Oppslagsordet Julebuk i Salmonsesns konversationsleksikon (1922) som overvåket juleforberedelsene og kunne straffe folk og skremme barn, på samme måte som til dels julesveinene og Lussi. 

Julebukk kan også betegne en halmfigur som forestiller en bukk med krumme horn og røde bånd, og som brukes som pynt til jul. Julebukk har i tillegg vært navn på visse typer kaker, brød og selskapsleker.

 Geitebukk i antikken og middelalderen 
Tradisjonen med julebukk har av noen blitt tolket som en feiring eller markering av guden Tor i norrøn mytologi. Han hadde en vogn som ble dratt av de to bukkene Tanngnjost («den tanngnissende») og Tanngrisner («åpne mellomrom mellom tennene»). Bukkene kunne han spise, men de var like levende neste dag, så lenge han samlet alle beina i hudene etterpå. Når han kjørte over himmelen med vogna si, bråkte det forferdelig, dette kaltes Tor-drønn («torden»). Jotnene var redde for Tor, så de gjemte seg når de hørte ham. Forestillingene om disse to bukkene kan ha overlevd innføringen av kristendommen i form av julebukker, både som pynt og den bukken som delte ut julegaver før julenissen ble vanlig.

Mens geitebukken kunne representere virilitet i den norrøne kulturen, ble den ofte forbundet med direkte kåtskap i blant annet gresk antikk, gjerne i form av bukkeliknende satyrer. Disse egenskapene ga imidlertid bukken også en negativ, dyrisk rolle, særlig i kristen middelalder da seksualiteten skulle tøyles. Da kunne bukken blant annet framstilles som symbol på de som ble dømt til evig helvetesestraff, som ridedyr for hekser og som djevelen selv.Oppslagsordet «bukk» i Hans Biedermann: Symbolleksikon (1992, side 60)

 Juleslakt 
Én teori er at julebukk er navnet på en geitebukk som i førkristen tid ble slaktet til jól, antakelig for å få et godt år.

 Halmfigur 
Geita hadde en viktig plass i førkristen kultur, og at dens betydning har overlevd i Norden dels i navnet på en halmfigur som i dag brukes som julepynt. Overleveringer som en skikk med å bringe en halmbukk usett inn i huset til naboer, og så naboen forsøke å bringe den usett tilbake, forteller at bukken har hatt en betydning. 

 Å gå julebukk 
Julebukk betegner også i folketradisjonen en person som kler seg ut, gjerne i en lodden fell og med bukkemaske, og tigger mat og drikke i romjula, det vil si en person som følger tradisjonen med «å gå julebukk». Her er det bånd tilbake til gamle skikker kjent fra middelalderen, hvor oppfatningen om oskoreia (på 1800-tallet romantisert til «Åsgårdsreien») fortalte om allslags skrømt ute nattestid, gjerne ledet av en skikkelse med horn. I senere århundre kledde folk seg ut i gamle klær, symboliserende de døde, ledet av en skikkelse ikledd bukkemaske og dyreskinn, og danset og bråkte gårdimellom i romjulen. Julebukken var blitt en skremmende, nærgående skikkelse, som ofte krevde mer enn litt godteri. Han dukket opp plutselig i selskapet, og selv om alle visste at det bare var en kjenning som hadde kledd seg ut med hode og horn, var det en truende skapning som skremte barna, og til og med «kunne gjøre fruentimmere med barn, uten at de visste det».

I Norge har julebukktradisjonene vært mange og sprikende, og forskjellige fra bygd til bygd, fra by til by og fra generasjon til generasjon. Mens skikken i dag mest gjelder barn som går ut i romjula for å få godteri i belønning, var den tidligere også vanlig blant ungdommer og voksne. De skulle være ukledt til det ugjenkjennelige, og noe av poenget var å gjette hvem julebukkene egentlig var. De store fikk tradisjonelt en dram dit de kom på besøk. 

Et trekk som skriver seg fra gammel og alminnelig maskeskikk, er at julebukken, som julenissen, snakker «nissemål», «julebukkmål» eller «trollmål», det vil si med forvrengt stemme i fistel. I Alf Prøysens kjente julevise «Romjulsdrøm» fra 1968, som handler om å være «fire år i romjul'n» og komme «julbokk tel et bæssmorhem» heter det for eksempel at julbukken «(...) kvinke julbokkmål «Godkvell, godkvell».»Teksten til Alf Prøysens «Romjulsdrøm» i Julens sanger og leker (1992) side 35

Personer som gikk julebukk i eller etter nyårsrshelga, har flere steder i Norge blitt kalt «nyårsgeit» eller «nyttårsgeit».Bloggen ordoguttrykk.wordpress.com om «nyårsgeit» eller «nyttårsgeit»

 Liknende opptog og juleskikkelser 

I början var inte tidpunkten bestämd, utan varje by firade när arbetet med skörd och tröskning var klart och boskapen tagits in från betet. Det var först under 1800-talets första hälft som man började fira festen den 1 november. Eftersom den sammanföll med Allhelgonadagen fick den delvis karaktären av en fest för de avlidna.

Her er parallellen til de mange tradisjonene i alperegionene, hvor samme førkristne skikkelse har overlevd i en utkledd manns- eller kvinneskikkelse med geitehorn og dyreskinn: Krampus (Grampus), Klaubauf, Bartl/Bartel, Niglobartl, Wubartl, Pelzebock/Pelznickel, Gumphinckel, Parkelj, Čert, Badalisc og så videre. 

På Island, Færøyene og Shetland er julebukktradisjonen knyttet til Grýla, en trollkjerring i folketroen. Man går julebukk utkledt som vetter.

Gjentagende er skikkelsens utseende med horn og dyreskinn. Interessant er også de forskjellige skikkelsene som følger «bukken»: I store områder er det selveste Sankt Nikolas som har Krampus med seg for å ta for seg de «slemme» barna. I det protestantiske nord fikk den hornkledde følge av Kristusbarnet (Christkindl), et lite barn i hvite klær og tente lys. Da denne skikkelsen ofte ble utført av en ung kvinne, ble barnet tradert til lyspiken Santa Lucia i Norden. Mens det i Nord-Tyskland er bukken som er i fokus, og Christkindl som følger, er det «lysbarnet» eller helgenen som opptrer alene i Skandinavia. I Nederland er det Sinterklaas (St. Nicolaus/Santa Claus) som er hovedfiguren, men alltid fulgt av Zwarte Piet («Svarteper»), i begynnelsen med horn og med oppgave å skremme slemme barn og ta dem med seg, i de siste 150 årene har han tatt form som en afrikaner - gjerne som barn - i eksotiske tjenerklær, og mindre truende.

 Se også 
 Halloween, natta før allehelgensdag 1. november som blant annet også feires med utkledte barn som ber om godteri i nabolagetaftenposten.no (NTB) 31.12.2012: Halloween tar knekken på julebukkene
 Lussinatt
 Lossi
 Påskkärring
 Fastelavn er mit navn

 Referanser 

 Eksterne lenker 

 Ekko Ulrikk: Julebokken - et bergensk juledrama fra den hedenske oldtid, Bergen Arbeiderblad, 29. desember 1934

Kategori:Juleskikker
Kategori:Jul i Norge
Kategori:Jul i Danmark
Kategori:Jul i Estland
Kategori:Fiktive julefigurer