Urokse

se inndeling!

Urokse (†Bos primigenius) er et stort utdødd klovdyr i gruppen oksedyr (Bovinae) i kvegfamilien (Bovidae), men den ville uroksen er utdødd. Den besto som minst tre underarter. 

Uroksen oppsto trolig i India for omkring to millioner år siden. Nominatformen innvandret mye senere til de vestlige og nordvestlige delene av Europa, inkludert til Sør-Skandinavia, der det nylig ble bevist at arten co-eksisterte med visent (B. bonasus) i sen pleistocen og tidlig holocen. Populasjonen av visent, som også kalles europeisk bison og var av kvegdyr av tilsvarende størrelse som uroksen, led forøvrig en tilsvarende skjebne, men et fåtall dyr overlevde inn i moderne tid, men ikke i Skandinavia.

De siste uroksene tilhørte nominatformen og døde trolig ut på Balkan omkring år 1650–1700, noe som er litt senere enn tidligere antatt.

 Etymologi 
miniatyr|venstre|Vig-oksen, fra cirka år 7500 fvt., er ett av to velbevarte skjeletter av urokse, funnet i Odsherred i Danmark. Det er utstilt på Nationalmuseet i København. Sirklene viser at dyret har blitt såret av pilspisser av flint ved minst to anledninger.
Carl von Linné benytte i 1758 det vitenskapelige navnet B. taurus om alt vilt kveg.  Ludwig Bojanus foreslo B. primigenius som et vitenskapelig navn på urokse i 1825 (senere omdatert til 1827).  International Commission on Zoological Nomenclature ga imidlertid først sin anerkjennelse til dette forslaget, B. primigenius, i 2003.

Det norske navnet på arten, urokse, følger av den gammelhøytyske benevnelsen ūrohso, via den tyske benevnelsen auerochse, som oppsto på 1700-tallet. Beskrivelsen ūrohso har trolig sin opprinnelse i de to gammelhøytyske uttrykkene ũr (ur) og ohso (okse).

 Taksonomi 
Den eurasiske nominatformen (†B. p. primigenius) regnes som opphavet til storfe , som trolig oppsto for cirka  siden.  i Sør-Asia regnes som opphavet til zebukveg , som trolig oppsto for cirka  siden.  i Nord-Afrika døde imidlertid ut uten kjente direkte etterkommere.

 Beskrivelse 
miniatyr|venstre|Arten hadde betydelig kjønnspreg, og urkua var betydelig mindre enn uroksen. Sammenlignet med heck-kveg (nederst) var uroksen betydelig større.
Uroksene var langbeinte og i snitt betydelig større enn de gjennomsnittlige storferasene, selv om moderne avl har ført til at enkelte storfeokser nå kan bli enorme i vekt.

Uroksen ble omkring 160–180 cm i skulderhøyde og kunne veie , mens kua ble omkring 150 cm høy og veide mye mindre. Hodet var bestyrket med lange fremoverrettede lyreformede kraftige horn. Det var stor kjønnsdimorfisme, og urkua hadde små, nærmest ubetydelige jur i forhold til dagens melkeproduserende storfekuer.

Uroksene var blant annet vidt utbredt i Nord-Afrika, Mesopotamia og over hele Europa til den pontisk-kaspiske steppen, Kaukasus og Vest-Sibir i vest og til Finskebukta og Ladogasjøen i nord, samt østover i Asia. Landskapene i Europa har trolig bestått av tette skoger gjennom store deler av de siste tusen årene. Dyrene har sannsynligvis utnyttet kantskoger og våtmarker langs innsjøer. Pollen, for det meste små busker funnet i fossilholdige sedimenter med rester av urokser i Kina, indikerer at arten foretrakk tempererte gressletter eller gressletter som grenser til skogsområder, men den kan også ha utnyttet åpent gressland. I den varme atlantiske perioden av holocen var den begrenset til gjenværende åpne land- og skogkanter, hvor konkurransen med husdyr og mennesker gradvis økte, noe som førte til en suksessiv nedgang av uroksene.

Uroksen var nok mer avhengig av habitatet enn mange andre arter, for etter neolittisk tid reduseres bestanden dramatisk over hele Europa. Hovedårsaken var neppe overdreven jakt, men heller massive habitatødeleggelser, trolig som følge av stor avskoging i det meste av Vest-Europa, for å muliggjøre en utvidelse av landbruket. I Skandinavia kan dessuten utryddelsen ha blitt påskyndet av et stigende havnivå etter siste istid, hvor eidene mellom mange av øyene i Danmark landforbindelsen til Sverige forsvant i havet. Dette førte til fragmentering og isolering av den sør-skandinaviske populasjonen.

 Inndeling 
Inndelingen følger i hovedsak Bovids of the World.

 Bovidae, kvegfamilien
 Bovinae, oksedyr
 Bovini
 Pseudorygina 
 Bubalina
 Bovina
 Syncerus, afrikanske bøfler
 Bos, villkveg
 B. primigenius, urokse
 †B. p. primigenius (nominatformen), eurasisk urokse
 B. taurus, storfe
 †B. p. mauritanicus, nordafrikansk urokse
 †B. p. namadicus, sørasiatisk urokse
 B. indicus, zebu
 B. mutus, jak
 B. bison, bison
 B. bonasus, visent
 B. javanicus, banteng
 B. gaurus, gaur
 B. sauveli, kouprey
 Antilopinae, antiloper

 Utbredelse og utryddelse 
 Utbredelsen 
Arten oppsto trolig i India for omkring 2 millioner år siden, hvoretter den spredde seg til store deler av Eurasia og Nord-Afrika. Saña & Estevez (1999) hevder at de første uroksene dukket opp i Spania alt for omkring  siden. Rester av urokse datert fra midten eller sen pleistocen har blitt avdekket i Storbritannia, Frankrike, Spania, Portugal, Italia og Tyskland, men bestanden av dyr har variert med klimaforholdene.

Under siste istids maksimum, da den europeiske nordlige iskappegrensen fikk et sørlig løp og de iberiske og italienske halvøyene ble brukt som refugium, ble uroksene sjeldne, og de forsvant fullstendig under de kaldeste periodene fra store deler av Europa. Det er imidlertid funnet beviser for at både hjort (Cervus elaphus), villsvin (Sus scrofa) og urokse overlevde istiden, gjennom å utnytte det mildere klimaet og ernæringsressursene som fantes ved Gibraltar.

Den nordvestlige utbredelsen omfattet også det sørlige Skandinavia (Danmark og det sørlige Sverige). Det er blant annet funnet to komplette skjeletter av arten i Odsherred i Danmark.

Befolkningsvekst, økende konkurranse om næringsgrunnlaget, stor avskoging til fordel for landbruk, nye sykdommer, og økende jakttrykk var nok de viktigste årsakene til artens utryddelse, men den forsvant egentlig gradvis over mange århundrer. Til slutt handlet det også om økonomiske interessekonflikter.

 Uroksen i Europa 
miniatyr|«Det norske kongehorn» er gjort av horn av urokse og dekorert med våpenskjold av forgylt sølv. Det dateres til tidlig på 1300-tallet og befinner nå på Nationalmuseet i Danmark.
Selve utryddelsesprosessen ser ut til å ha startet i de sørlige og vestre delene av Europa, for så å ha spredd seg nordøstover. På De britiske øyer er det ikke gjort funn som er yngre enn år 1300 før vår tidsregning (tidlig bronsealder). Vergil nevnte i år 30 fvt. at det fortsatt levde urokser som ble temmet nord for Italia. Det er også klart at romerne måtte fange og transportere urokser til sine arenaer, noe mange tolker dit hen at arten alt må ha vært utryddet i sør omkring overgangen til vår tidsregning.

I Nederland er det ikke gjort funn som kan dateres til tiden etter år 400 fvt. Fra Belgia mangler  det opplysninger om arten, men i Frankrike er det kjent at Karl den store jaktet på «okser med gigantiske horn» i år 802. I grensestrøkene mot Sveits og Tyskland er det kjent at det fantes urokser så sent som i år 1000. I Tyskland finnes det troverdige kilder som hevder å ha observert urokser så sent som i år 1406 og 1408. I Russland ble arten trolig utryddet i det 12. eller 13 århundre.

I Danmark forsvant uroksen tidlig fra øyene, men på Jylland først omkring år 500 fvt. Det er klart at det stigende havnivået har spilt en betydelig rolle for utryddelsen i Sør-Skandinavia. Adam av Bremen hevdet at det fantes urokser i Sverige i det 11. århundre, men det er uklart om det var sant eller om han bare gjenga lokale historier. Aaris-Sørensen (1999) hevdet at den ble utryddet i Sverige omkring år 4500 fvt. En ny studie, publisert i 2024, viser at uroksen gradvis endret seg fra vill til tam i Sør-Skandinavia. Den ble dessuten gradvis mindre og mindre og mer og mer lik storfe.

I det 13. århundre var uroksens utbredelse stort sett begrenset til Polen, Litauen, Moldova, Transilvania og Øst-Preussen. I år 1564 kunne polske skogvoktere opplyse at det fortsatt fantes 38 urokser igjen i de polske skogene. I et forsøk på å redde arten ble det i en periode utlyst dødsstraff for å nedlegge urokser, men dette var ikke nok til å redde arten. I år 1601 var det imidlertid kun fire dyr igjen.

Det siste kjente eksemplaret, ei ku, ble drept i år 1627 i Jaktorówskogen i Masovia, kun 55 km sørvest for Warszawa. Hodeskallen fra dyret ble seinere tatt som krigsbytte av den svenske hæren, under Karl Gustav-krigene i Polen i årene 1655-1660, og befinner seg nå i Livrustkammaren i Stockholm. Et ganske nylig funn av en hornkjerne av urokse, funnet i deponier fra middelalderen i Bulgaria og datert til perioden 1650–1700, er imidlertid en sterk indikasjon, på at arten kan ha overlevd en del lenger i sentrale strøk av Balkan enn i Polen.

 Uroksen i Asia 
Like mye er ikke kjent omkring uroksens utryddelse i Asia. Utbredelsen var nord for India, både østover og vestover, dominert av nominatformen. Forskerne tror at denne formen kan ha blitt utryddet flere steder i Asia alt under pleistocen, men trolig ikke i Sør-Asia. Der oppsto nemlig det domestiserte zebukveget fra underarten B. p. namadicus, trolig for omkring  siden. Mohenjo-Daro-kulturen gjorde bilder av tidlig zebukveg, som dateres til rundt år 4000–2000 fvt.

Nyere undersøkelser viser at, både urokser og ville vannbøfler (Bubalus mepistopheles) ble utnyttet i Kina før introduksjonen av storfe (B. taurus), og at dette fortsatte inn i bronsealderen. Uroksene var hovedsakelig utbredt på den nordkinesiske sletten i Nord-Kina, men populasjonen der opplevde en rask nedgang under holocen, noe som til slutt førte til utryddelse. Zebu, som nå hovedsakelig er utbredt i Sør-Kina, ble trolig domestisert i Indusdalen, men det spredde seg ikke til sentrale og nordlige deler av Kina i tidlig bronsealder.

 Uroksen i Afrika og Midtøsten 
De siste sikre kildene man har til uroksen i Midtøsten og Nord-Afrika, stammer fra en jaktturer som farao Ramses II gjorde i tidsrommet 1197–1165 fvt. Om turene skjedde i Egypt eller Mesopotamia (trolig Irak) er uklart. Også kong Sankerib av Assyria skal ha jaktet urokser i det nordlige Mesopotamia i perioden 704–681 fvt. Den greske historikeren Herodot skildrer urokser i Libya, som «kveg som er dømt til å gresse baklengs på grunn av dyras kurvede horn», i perioden 485–425 fvt. Forskerne hevder at uroksen ble utryddet i dette området i det siste årtusen fvt.

 Rekonstruksjon av uroksen 
miniatyr|Heck-okse i Aurachtal, nær Bamberg i Oberfranken, Tyskland
miniatyr|Taurus-okse i naturreservatet Lippeaue i Kreis Soest, Tyskland
Heck-kveg er en eksperimentell kvegrase, som er alet fram i et forsøk på å gjenskape uroksen. Dette kveget er derfor også kjent som «rekonstruert urokse». Prosjektet startet på 1900-tallet, da brødrene Heck fra Tyskland satte seg fore å avle fram et kveg som lignet den utdødde uroksen.

Heinz Heck, som jobbet ved Hellabrunn zoologiske hage i München, startet opp avlsprogrammet i 1920, og Lutz Heck, som var direktør ved Berlin zoologiske hage og fikk god støtte fra nazistene under andre verdenskrig, fullførte avlsprosjektet. Det skal ha tatt 15 år å gjennomføre. Akkurat hvilke andre storferaser som inngikk vet man ikke sikkert, men man mener at det var minst ni raser.

Eksteriørmessig ligner kveget mye, men det er ikke like langbeint, og dessuten fysisk mindre enn uroksen. Hannene kan bli opp mot 160 cm i skulderhøyde, men de veier typisk en del mindre enn 900 kg. I dag finnes det kanskje rundt  slike dyr i Europa. Tyskerne kalte dette kveget «urokser», og det var først da nederlenderne i 1980-årene begynte å katte det heck-kveg, at urokse-betegnelsen forsvant.

Taurus-kveg er en videreutvikling av heck-kveg. Målsetningen med dette avlsprosjektet er å bringe fram en fysisk mer storvokst og langbeint rase, som ligner enda mer på uroksen og har mer framoverbøyde horn.

Prosjektet startet opp i 1996, da man begynte å krysse heck-kveg (som var basis) med primitive storferaser med mer framoverbøyde horn, samt de langbeinte storferasene sayaguesa (spansk) og chianina (italiensk). Uroksen var langbeint. Flere andre raser inngår også, som kvegrasen maremmana (fra Maramureș-region i grensestrøkene mellom Romania, Moldovia og Ukraina), ungarsk steppekveg og lidia (bedre kjent som spansk kampkveg). Andre kvegraser kan også være aktuelle.

Både Tyskland (fra 1996), Ungarn (fra 2003), Danmark (fra 2003), og Latvia (fra 2004) bidrar til avlsprosjektet. Målsetningen var å gjennomføre prosjektet i løpet av 25 år.

 Referanser 

BOEV, Z. (2021). The last Bos primigenius survived in Bulgaria (Cetartiodactyla: Bovidae). Lynx, series nova, 52(1). doi:10.37520/lynx.2021.010

Margret Bunzel-Drüke: Projekt Taurus – En økologisk erstatning for uroksen. Translated into Danish by Karsten Thomsen. Lohne: ABU 2004; Århus: Nepenthes, 2005. (in Danish)

José R. Castelló (2016) Princeton Field Guides – Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives (Vol 104). s. 596–649. Princeton University Press, Princeton and Oxford 2016. ISBN 978-0-691-16717-6

Saña, M., & Estevez, J. (1999). Auerochsenfunde auf der Iberischen Halbinsel Aurochs finds on the Iberian Peninsula. In Archäologie Und Biologie Des Auerochsen (pp. 119-132).

International Commission on Zoological Nomenclature. 2003. Opinion 2027 (Case 3010). Usage of 17 specific names based on wild species which are pre-dated by or contemporary with those based on domestic animals (Lepidoptera, Osteichthyes, Mammalia). The Bulletin of Zoological Nomenclature 60(1): 81–84.

Mallon, D.P. 2023. Bos primigenius. The IUCN Red List of Threatened Species 2023: e.T136721A237471616. Accessed on 20 January 2025. https://www.iucnredlist.org/species/136721/237471616

Martínez-Navarro, B., Rook, L., Papini, M. & Libsekal, Y. 2010. A new species of bull from the Early Pleistocene paleoanthropological site of Buia (Eritrea): Parallelism on the dispersal of the genus Bos and the Acheulian culture. Quat. Intern. 212(2), 169–175. https://doi.org/10.1016/j.quaint.2009.09.003

Mona, S. et al. Population dynamic of the extinct European aurochs: Genetic evidence of a north-south differentiation pattern and no evidence of post-glacial expansion. BMC Evol. Biol. 10, 1–13 (2010). https://doi.org/10.1186/1471-2148-10-83

«aurochs». Oxford Languages. Besøkt 2025-01-22 via Google

Pei, X., Liang, F., Cao, Y. et al. The dynamics of Bovini exploitation strategies on the Central Plains of China from the Middle Neolithic to the Bronze Age. Sci Rep 14, 29616 (2024). https://doi.org/10.1038/s41598-024-81065-y

Rodríguez-Vidal, J., Finlayson, G., Finlayson, C., Negro, J. J., Cáceres, L. M., Fa, D. A., & Carrión, J. S. (2013). Undrowning a lost world—The Marine isotope stage 3 landscape of Gibraltar. Geomorphology, 203, 105-114. https://doi.org/10.1016/j.geomorph.2013.02.015

Rosengren, E., Rossi, C., Heino, M. T., & Sinding, M. H. S. (2024). New finds of European bison identified through the systematic DNA-based species identification of archaeological remains of large bovines from Scandinavia. Journal of Archaeological Science: Reports, 57, 104668. doi: https://doi.org/10.1016/j.jasrep.2024.104668

Rossi, C., Sinding, MH.S., Mullin, V.E. et al. The genomic natural history of the aurochs. Nature 635, 136–141 (2024). https://doi.org/10.1038/s41586-024-08112-6

Van Vuure, C.T. (2003). De Oeros - Het spoor terug, Cis van Vuure, Wageningen University and Research Centrum / Ministry of the Flemish Community, Brussels & Wageningen. Also available in English: Van Vuure, C.T. (2005). Retracing the Aurochs: History, Morphology and Ecology of an Extinct Wild Ox. Pensoft Publishers. Sofia-Moscow.

Zurano, J. P., Magalhães, F. M., Asato, A. E., Silva, G., Bidau, C. J., Mesquita, D. O., & Costa, G. C. (2019). Cetartiodactyla: updating a time-calibrated molecular phylogeny. Molecular phylogenetics and evolution, 133, 256-262. doi: 10.1016/j.ympev.2018.12.015

Aaris-Sørensen, K 1999, The Holocene History of the Scandinavian Aurochs (Bos primigenius Bojanus, 1827), Wissenschaftliche Schriften des Neanderthal Museums, vol 1, pp. 49-57.

 Eksterne lenker 


Kategori:Kvegdyr
Kategori:Utryddede arter på IUCNs rødliste
Kategori:Pattedyr formelt beskrevet i 1827