Anne Pedersdotter

Anne Pedersdotter (fødselsår ukjent, død 7. april 1590) var en presteenke som ble dømt for trolldom i Bergen, og en av de mest kjente kvinner som ble dømt som heks og henrettet på bål i Norge på 1500–1600-tallet. 

Saken mot henne er en av de best dokumenterte hekseprosessene i Norge, etter at sakens dokumenter ble funnet i danske arkiver i 1890. Anne Pedersdotter ble født i første halvdel av 1500-tallet i Trondheim, og var søster av Søfren Pederssønn som senere ble lagmann der.[https://www.bokselskap.no/boker/absalonsdagbok/kommentarer Kommentarer til Absalon Beyers dagbok, bokselskapet.no]</ref> I 1552 giftet hun seg med humanisten og presten Absalon Pedersson Beyer, brorens studiekamerat fra København der de begge hadde bodd hos Peder Palladius. Beyer var teologisk lektor ved Bergens latinskole, og døde i april 1575. Paret fikk åtte barn, men bare tre vokste opp: Cicillien og Suzanna, og sønnen Absalon jr.Hagen, Rune Blix: «Anne Pedersdotter» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 16. november 2023 fra   

 Første trolldomsanklage, 1575 
En måned etter sin mann Absalon Beyers død fikk Anne Pedersdotter brev fra København der kongen fritok henne for skatt så lenge hun forble enke, og ga henne tillatelse til å bosette seg hvor hun ville i Norges kjøpsteder. Men senere samme år ble hun stevnet for trolldom. Det er ukjent hva anklagen konkret bestod i,«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 163), Aschehoug, Oslo 1984, ISBN 82-03-11209-9Hagen, Rune Blix: «Anne Pedersdotter» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 16. november 2023 fra  men årsaken var trolig billedstriden i Bergen som kom i kjølvannet av reformasjonen. Danskekongen Frederik 2. påla norsk geistlighet å fare varsomt frem når de fjernet utstyr fra kirkene, særlig helgenbilder; men i 1568 kom den nidkjære lutheraner Jørgen Lykke til Bergen som medlem av en kontrollkommisjon fra København. Lykke ble opprørt over alle helgenbildene som fortsatt stod fremme i Bergen, og må ha skremt biskop Skielderup, for 1. juni 1569 kom det innkalling til kirkemøte hvor det ble vedtatt å fjerne bildene, bortsett fra de som stod på høyaltrene. Men senere så Skielderup noen kvinner bøye kne for slike helgenbilder, og i romjulen 1570 fikk han derfor fjernet dem som stod på Bergen domkirkes høyalter, bortsett fra to. Borgermesteren og byrådet ble svært forarget over at biskopen ikke hadde diskutert saken først, så han sendte Absalon Beyer for å avgi en redegjørelse. Responsen var at det ikke var aktuelt å gå til gudstjeneste i domkirken før biskopen hadde fjernet alle helgenbilder fra altrene også i andre kirker i Bergen. Det hardnet slik til mellom verdslige og geistlige myndigheter at det ble sendt en fredsmegler fra København. Men helgenbildene kom aldri tilbake, og i 1575 ble Anne Pedersdatter anklaget for trolldom. Da ble hun frikjent, men i 1590 ble hun anklaget igjen, og det fremstår som en hevnakt fordi hennes avdøde mann hadde støttet biskop Skielderup under billedstriden.«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 163)

Siden Absalon Beyer også hadde vært slottsprest, tilhørte han og Anne kretsen rundt Erik Rosenkrantz og hans kone Helvig Hardenberg.<ref>{{Kilde www |url=https://bymuseet.no/event/omvisning-et-innblikk-rettsaken-mot-anne-pedersdatter/ |tittel=«Rettssaken mot Anne Pedersdatter», Bymuseet |besøksdato=2023-11-16 |arkiv-dato=2023-11-16 |arkiv-url=https://web.archive.org/web/20231116135443/https://bymuseet.no/event/omvisning-et-innblikk-rettsaken-mot-anne-pedersdatter/ |url-status=yes }} Det innflytelsesriket paret ville vært til stor hjelp for Anne; Helvig stod fadder for Annes datter som ble født i 1563 og fikk navnet Helvig etter henne. Men i 1568 flyttet de tilbake til Danmark, og i likhet med Absalon Beyer døde Rosenkrantz i 1575.[https://runeberg.org/dbl/14/0211.html A. Heise: «Erik Rosenkrantz»,  Dansk biografisk Lexikon]</ref>

 Andre trolldomsanklage, 1590 
Om Anne ble frikjent i 1575, hang hekseryktet ved henne og tidlig i 1590 ble hun anklaget for trolldom igjen. Hovedanklager var bartskjæreren Adrian von Buskskott etter at hans stesønn Hans Rønnepog hadde gått på frierføtter til Annes datter Suzanna. Bartskjærerfamilien ønsket ikke sønnen inngiftet i en familie der det hadde gått trolldomsrykter om husmoren.Bente Gullveig Alver: Mellem mennesker og magter (s. 248), forlaget Spartacus, Oslo, ISBN 978-82-304-0030-2 De sendte Hans utenlands, hvor han giftet seg, men da han kom hjem til Bergen med konen sin, ble hun syk og døde få uker senere. Hans Rønnepog gjenopptok forbindelsen med Suzanna, men reiste igjen til utlandet for «ikke å gjøre sin mor ondt». Men så ble morens hans, Tollichen, syk og døde, og hans stefar Buskskott mente at dette var Annes verk. Hun fikk også skylden for at en fire år gammel gutt døde. Noen kvinner besøkte bispens kone som lå i barselseng, da en jente kom innom med sin lille bror for å hente moren deres. Anne ga gutten litt hvetebrød, men han var sjenert og ville ikke ha. Søsteren overtalte ham, men da han tok en bit, ble han blå i ansiktet og stiv som av krampe. Søsteren måtte sette seg med ham, og en av gjestene ga ham en skje med raspet gull, knust peon og enhjørningshorn. Selv dette hjalp ikke; gutten døde noen dager senere. Dette høres som epilepsi eller hjertefeil, og Anne stod fast på at hun ga barnet en brødskive uten noen ond hensikt.«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 164) Hun tilføyde at «det dør mange barn i byen, ikke har jeg drept dem alle». Hun forsvarte seg godt og «viste både handlekraft, klarsyn og skarpsindighet».<ref> Rune Blix Hagen: Hekser 

Da rettsprosessen åpnet 23. mars 1590, var hun syk, men sønnen Absalon Absalonsøn stilte i hennes sted. Det ble foreslått å fengsle Anne Pedersdotter, noe sønnen motsatte seg. Han viste til brevet fra 10. desember 1575 fra kongen om at hun allerede var frikjent for slike beskyldninger, men lagretten endte med å finne frikjennelsesbrevet irrelevant, siden anklagene mot henne var av nyere dato. Hun ble dermed satt i fengsel i rådhuskjelleren.

I løpet av to uker uttalte 48 vitner seg mot Anne. Ingen vitnet til hennes fordel.{{Kilde www |url=https://bymuseet.no/event/omvisning-et-innblikk-rettsaken-mot-anne-pedersdatter/ |tittel=«Rettssaken mot Anne Pedersdatter», Bymuseet |besøksdato=2023-11-16 |arkiv-dato=2023-11-16 |arkiv-url=https://web.archive.org/web/20231116135443/https://bymuseet.no/event/omvisning-et-innblikk-rettsaken-mot-anne-pedersdatter/ |url-status=yes }}</ref> Mange var naboer. To kvinner som ble brent som hekser to år tidligere, skulle den gang frivillig ha forklart seg om Anne. Maren Jacobsdotter hevdet at Anne og flere andre hadde deltatt i «trolledans» på vestsiden av Fløyen. Anne skulle også ha påført Anna Snidkers det stoffet hun brakk opp mens hun var syk. Maren hevdet også at Gjeble Pederssøn døde av sykdom som Anne hekset på ham, når hun kom til ham forkledd som munk eller prest. Gjønette Orckensysk beskyldte likeså Anne for trolldomskunst og for å ha deltatt i «trolledans» på Fløyen.<ref>[https://www.norgeshistorie.no/kilder/kirkestat/K1103-trolldomsprosessen-mot-anna-pedersdotter.html Trolldomsprosessen mot Anne Pedersdotter]

Annes tjenestejente gjennom 20 år, Elina, kom med noen av de alvorligste anklagene. Anne Pedersdotter skulle ha brukt henne som ridehest når hun fløy gjennom luften til heksestevne på Lyderhorn tre julenetter på rad, og hver gang ble Elina svært syk etterpå. Heksestevnet slik Elina skildret det, hadde lite til felles med andre beskrivelser som inkluderer svart messe og utskeielser. Her skildres mer et norrønt trollting, der trollfolk legger opp råd,«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 168-69) slik at Bergens hekser det første året angivelig ville la alle skip i byens havn synke; neste år ville de la byen brenne ned, men et lyn slo ned og skilte dem fra hverandre; og tredje året ville de mane frem en springflo, men en hvitkledd mann dukket opp og skilte dem med stokken sin.Trolldomsprosessen mot Anne Pedersdotter]</ref> Anna benektet Elinas historier, men var uklok nok til å si at hun ikke visste hvor Lyderhorn ligger. Dette festet ikke retten lit til.«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 168-69)  
350px|right|thumb|Tysk illustrasjon av henrettelse på bål.

Dommen
Tross protester og støtte fra flere av byens prester - magister Hans Jørgensen og Jens Christenssøn Doll,Jostein Fet: Stemmar frå ei fjern tid (s. 48), Det norske samlaget, 2014, ISBN 978-82-521-8426-6 sønn av Christen Jenssøn Schriffuer som hadde startet bybrannen i 1582 og deretter måtte søke seg vekk til et kall i KvinnheradJostein Fet: Stemmar frå ei fjern tid (s. 32) - ble Anne Pedersdotter dømt til døden ved bålbrenning. Dommen ble signert med 37 segl fra byens verdslige elite med lagmann, borgermester og byrådsmedlemmer i spissen. På vei til retterstedet ropte Anne gjentatte ganger ut sin uskyld, men ble brent på bålet på retterstedet på Nordnes 7. april 1590.Norgeshistorie.no, Finn Erhard Johannessen: «Bergensbildet fra 1581» Hentet 5. des. 2016 Dommen er trykt i Bergens historiske forenings skrifter nr. 36.

Anne trodde selv på trolldom. Under saken mot øltappersken Dilis Røncke i april 1594 ble det tillagt vekt at Anne ikke ville kjøpe øl hos henne, fordi hun mente Dilis var en trollkone. Annes mening var altså av betydning, enda hun selv ble brent som heks.«Fra forfall til ny vekst», Norges kulturhistorie bind 3 (s. 166) Selv om Dilis ikke ble dømt for trolldom, ble hun heller ikke frikjent, fordi ingen ville sverge tolvmanns-ed<ref>[https://naob.no/ordbok/tolvmannsed «tolvmannsed», NAOB for henne, slik det krevdes for en frikjennelse. I stedet ble hun dømt til å forlate Bergen.«Hekseprosessene med fokus på lovgivning om tortur og vitner» (s. 27), masteroppgave UiB

Etterspill
Anne Pedersdotters henrettelse i 1590 var kulminasjonen i billedstriden i Bergen. Samme år ble det også rettet trolldomsanklager mot biskop Foss' kone Marine Robertsdatter, og saken først frafalt etter at ekteparet hadde fått et beskyttelsesbrev fra kongen. Anne Pedersdotters nærmeste fortvilt over hvordan dommen hadde ødelagt familiens omdømme, og at de av den grunn «paa thedt høgiste kandt forhaanis oc forachtis». Noen år senere reiste derfor Annes datter Cecilien og svigersønnen Werner Schellenberger til København med et brev til Christian 4., der de ba om å få dommen omstøtt som urettferdig og til skade for familien.Bente Gullveig Alver: Mellem mennesker og magter (s. 248) Svigersønnen insisterte på at det var Peder Thott,Brev knyttet til Peder Thott, UiB til Boltinggård (død 1604),Slekten Thott til Boltinggård lensherre og høvedsmann på Bergenhus, som av gammelt hat til Anne Pedersdotter hadde presset lagmannen og byrådet til å dømme henne som heks i 1590. Kongen avslo like fullt oppreisning for henne i 1598.Geir Atle Ersland og Hilde Sandvik: Norsk historie 1300-1625 (s. 234), Det norske samlaget 1999, ISBN 978-82-521-5182-4 

26. juni 2002 ble det reist en minnestein på retterstedet på Nordnes.Heksesteinen i Nordnesparken Anne Pedersdotters etterkommer i 13. generasjon, bokhandler Jan Beyer,Biskop Absalons etterkommer, Jan Beyer var til stede.«Minne om heksebrenningen», Bergens Tidende 26. juni 2002 «Heksesteinen» skal være et nasjonalmonument over ofrene for hekseprosessene i Norge og Anne Pedersdotter.

Anne Pedersdotter lever fortsatt i kunsten
Anne Pedersdotters dramatiske heksedom har vært til inspirasjon for mange kunstnere og bidratt sterkt til at hun er en av de mest kjente heksedømte kvinnene i norsk historie.
Hans Wiers-Jenssen, norsk forfatter og teatermann (1866–1925) skrev et historisk drama i 4 akter, Anne Pedersdotter (handlingen stemmer i liten grad med fakta), uroppført ved Nationaltheatret i Oslo 18. februar 1908. 
John Masefield, britisk poet og forfatter (1878–1967) sto bak den engelske versjonen av Anne Pedersdotter med tittelen The Witch, teateroppsetting i New York og London i 1926.
Carl Theodor Dreyer, dansk filmskaper (1889–1968) filmatiserte Wiers-Jenssens drama i 1943. Filmen fikk tittelen Vredens Dag (Day of Wrath).
Edvard Fliflet Bræin, norsk komponist (1924–1976) skrev operaen Anne Pedersdotter, med tekst av Hans Kristiansen etter Wiers-Jensens drama. Uroppført ved Den Norske Opera i Oslo i 1971. 
Vera Henriksen, norsk forfatter (født 1927) ga ut romanen Skjærsild med motiver hentet fra Annes trolldomssak i 1977.
Ottorino Respighi, italiensk komponist (1879–1936) skrev operaen La fiamma med libretto av Claudio Guastalla, basert på Wiers-Jenssens drama, oppført første gang 23. januar 1934 i Roma og vel mottatt av publikum.La Fiamma
 «Heksebrann», en sang fra Kvelertaks album Nattesferd, om Anne Pedersdotters heksebrenning.

 Referanser 

Litteratur
Hagen, Rune (1999): «Anne Pedersdotter» i: Norsk biografisk leksikon, bind 1, Oslo 
Hagen, Rune Blix (2003): Hekser fra forfølgelse til fortryllelse, Humanist forlag, ISBN 9788290425628
Gilje, Nils (2010): Heksen og humanisten: Anne Pedersdatter og Absalon Pederssøn Beyer, 2. oppl. Fagbokforlaget, ISBN 9788245010541
Bergens historiske forenings skrifter nr. 36

Eksterne lenker
 Christopher John Harris: Om retterstedene på Nordnes
 Henning Høholt: Anne Pedersdotter og heksebrenningen i Norge – linket mot internasjonale operakomponister, 2002
 Bergens Tidende, artikkel om vandreteateret «I fyr og flamme», 7. mai. 2003
 Bergens Tidende, artikkel om et tegneseriealbum om heksefjellet Lyderhorn og Anne Pedersdotter, 22. juni 2007
 UiO: IKOS' arkiv over hekseprosesser: "Anne Pedersdatter, Absalon Beyers enke" (rettsprotokoll). 
 Anne Pedersdotter, artikkel hos Store norske leksikon
 Trolldomssakene i Norge, artikkel hos Norgeshistorie.no
 Fantes det hekser på 1600-tallet?, artikkel hos Norgeshistorie.no

Kategori:Personer henrettet ved brenning
Kategori:Henrettede nordmenn (før 1900-tallet)
Kategori:Nordmenn dømt for trolldomsutøvelse
Kategori:Personer fra Trondheim kommune
Kategori:Fødselsår ukjent