Tiende

Tiende (av norrønt tí und, fra latin decima (pars), «tiende(part)») er en skatteform tidligst kjent fra MesopotamiaRoos, Merethe: «tiende» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 29. juli 2024 fra  og nevnt i Bibelen, der det i Femte Mosebok 14,22 står: «Pass på å gi tiende av avlingen din, alt det som vokser på åkeren, år for år.» 5. Mos 14,22,''nettbibelen.no
miniatyr|Tienderegnskap for Romsdal len 1607–08.
 Historisk tiende i Norge 
I Norge avløste tienden den gamle «prest-reida»<ref>«prestreida», NAOB.no]</ref> samt gebyr for de enkelte kirkelige handlinger, en ordning innført i Sigurd Jorsalfares tid (1103–39), visstnok først i Nidaros bispedømme. Etter Magnus Erlingssons lovrevisjon (dvs endringer i landskapslovene) ble tienden innført i det meste av Norge, og påbød den enkelte gård å avgi 1/10 av sin avling til kirken. Dette ble så fordelt med 1/4-part hver på kirke, biskop, prest og fattige.Knut Helle: Norge blir en stat 1130-1319 (s. 237), Universitetsforlaget 1974, ISBN 82-00-01323-5

I tillegg til tiende var det i Norge innført «peterspenger» eller «Roma-skatt» i 1153, slik at alle med eiendom til en verdi av over tre mark, var pålagt å betale én penning til pavestolen årlig.Store norske leksikon (2005-07): «peterspenger» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 29. juli 2024 fra  Det er den eldste skatten i Norge vi kjenner til som måtte utredes i mynt.Sverre Dyrhaug og Svein H. Gullbekk: «Peterspenger - en skatt for folk flest», Collegium medievale</ref> I 1163 presset erkebiskop Øystein Erlendsson i Nidaros igjennom å få innkreve høyere pengebøter og kreve dem utbetalt i «sølvvurdert ørtug», verd dobbelt så mye som vanlig mynt, noe kirken tjente godt på.<ref> Knut Rage: «Erling Skakke og klosteret på Halsnøy», heimskringla.no Erkebiskop Øystein fikk dette igjennom takket være Erling Skakke, som støttet Øysteins krav i bytte mot at denne gikk med på å krone Erlings sønn Magnus til konge over Norge og støtte hans krav på tronen.Knut Helle: Norge blir en stat 1130-1319 (s. 59)

I 1277, under Magnus Lagabøte, sikret kirken seg en større bit av tienden i «sættargjerden» (= overenskomsten) fra riksmøtet i Tønsberg. Denne fordelen måtte kirken oppgi under Eirik Magnussons formynderstyre.Knut Helle: Norge blir en stat 1130-1319 (s. 238) Kirkemøtet i Lyon i 1274 hadde vedtatt pavens rett til et særskilt «korstogstiende» til inntekt for hans påtenkte korstog. Kong Eiriks formynderstyre vedtok også et forbud mot salg av sølvgjenstander til geistlige, og blokkerte dermed kirkens utførsel av korstogstiende.Knut Helle: Norge blir en stat 1130-1319 (s. 252)

I et bispemøte i Oslo i 1436 med erkebiskop Aslak Bolt som formann, ble det besluttet at erkebispen og hver biskop i provinsen skulle sørge for at egnede klerker ble hjulpet til universitetsstudier, finansiert ved den fjerdeparten som ifølge kristenretten skulle ha tilfalt de fattige. Tiende i Nordlands amt

Fjerdeparten som var tiltenkt de fattige, ble kalt «bondeluten» eller «bondelodden» og brukt i de enkelte bygder. Fordelingen sto fast frem til reformasjonen, men kirkeordinansen fra 1537 endret delingsforholdet, og fjernet bondeluten. Menighetene ble stående uten midler til å hjelpe sine fattige, og reagerte sterkt på dette. Øystein Rian: «Den paradoksale reformasjonen», Teologisk tidsskrift 24. mai 2018

«Fisketienden» var fra gammelt en avgift av de store fiskeriene til kirke og stat. I 1848 ble den avløst av «fisketiende-fondet», med inntekt fra en eksportavgift på varer som tørrfisk, klippfisk og tran. Av rentene ble det utredet bidrag til kirken, og avgiften skulle fjernes når fondet var stort nok. Men i 1873 ble det vedtatt at avgiften skulle vedvare, men nå tilfalle havnefondet. Fisketiende-fondet ble først avviklet i 1962.Store norske leksikon (2005-07): «fisketiende» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 29. juli 2024 fra 

 Kongetiende 
Etter reformasjonen i 1536/37 ble kirkens tiende avløst av såkalt kongetiende, noe som betød at kongen fikk hele skatten og selv kunne fordele denne. Ved forordning av 1801 ble kongetienden gjort om til en grunnbyrde eller grunnskatt på fast eiendom, utredet in natura etter kapiteltakst eller i rede penger, og opphevet først i 1918.Roos, Merethe: «tiende» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 29. juli 2024 fra 

Adel var etter reformasjonen fritatt for å betale tiende mot å innkreve jordleien av kongens bønder, og av denne fikk de også beholde en god del selv.Stephan Tschudi-Madsen m.fl.: Norges kulturhistorie: Kaupang og katedral (s. 77), Aschehoug, Oslo 1984, ISBN 82-03-11208-0

 Tiende i nyere tid 
I en del kristne trossamfunn praktiseres fortsatt tiende som en frivillig fromhetshandling, det vil si at medlemmene frivillig betaler 1/10 av sin inntekt til kirken.Camilla Bjørheim og Julie Teresa Rege Olsen: «Mange gir så det svir», Stavanger Aftenblad 4. april 2015

 Tiende i Danmark 
Adam av Bremen var rundt 1068 opprørt over at selv de fattigste danskene skulle betale for kirkelige tjenester, men på 1130-tallet synes tiende å være godtatt som ordning. Når bøndene høstet, ble hvert tiende nek brakt til kirkens låve. I andre land ble tienden delt i fire: Til biskop, prest, kirke og de fattige, men i Danmark foregikk bare en tredeling, der de fattige ingenting fikk. Dette var den første egentlige skatten danske bønder var blitt pålagt, og det var biskopens andel de protesterte mot. Hans andel ble derfor kalt «biskopsgave».Martin Schwarz Lausten: Danmarks kirkehistorie (s. 40), forlaget Gyldendal, 1983, ISBN 87-00-74472-7

 Se også 
 Peterspenger 
 Otto per mille'' («åtte pr tusen»

 Referanser 

 Eksterne lenker 

 Lensregnskaper med tiendelister i Digitalarkivet

Kategori:Økonomisk historie
Kategori:Det gamle testamente
Kategori:Femte Mosebok