Glassmaleri

miniatyr|Chartreskatedralen, Frankrike. Vinduet viser Jomfru Maria, omgitt av bibelske konger og profeter. Nedenfor er St. Anne, Jomfru Marias mor, med fire rettferdige ledere. Vinduet viser Frankrikes og Castilias våpenskjold.
miniatyr|Rosevindu i Nidarosdomen, Gabriel Kielland
miniatyr|Ishavskatedralen Tromsø, Victor Sparre
miniatyr|Lidelseshistorien Trefoldighetskirken, Frøydis Haavardsholm
Glassmaleri er maleri fremstilt ved at man setter sammen stykker av fargede glass eller maler på klart glass.glassmaleri, NAOB I førstnevnte er de adskilte glassdelene med ulik farge satt sammen med sprosser av bly, slik at de danner bilder eller mønstre.  Glassmalerier er først og fremst brukt i kirkevinduer, men forekommer også i andre bygninger.

Det brukes til arkitektonisk utsmykking og kunstverk. Selv om det tradisjonelt lages i flate paneler og brukes som vinduer, inkluderer kreasjonene til moderne glassmalerikunstnere også tredimensjonale strukturer og skulpturer. Moderne folkespråk har ofte utvidet begrepet "glassmaleri" til å omfatte blylamper i hjemmet og kunstgjenstander laget av glassarbeid, for eksempel i de berømte lampene til Louis Comfort Tiffany. Fargen i glasset fremkommer ved å tilsette metallsalter under produksjonen. Det kan deretter dekoreres ytterligere på forskjellige måter. Det fargede glasset kan lages til et glassmalerivindu, der små glassbiter er arrangert for å danne mønstre eller bilder, tradisjonelt holdt sammen av blystrimler, kalt cames eller calms, og støttet av en stiv ramme. Malte detaljer og gulfarget sølvbeis brukes ofte for å forbedre designet. Begrepet glassmaleri brukes også om emaljert glass der fargene har blitt malt på glasset og deretter smeltet sammen med glasset i en ovn.

Glassmaleri, som kunst og håndverk, krever kunstnerisk evne til å utforme et passende og gjennomførbart design, og dyktig håndverk for å sammenstille verket. Et vindu må passe tett inn i åpningen det er laget for, må motstå vind og regn, og spesielt i de større vinduene må det bære sin egen vekt. Mange store vinduer har tålt tidens tann og forblitt i hovedsak intakte siden senmiddelalderen. I Vest-Europa utgjør de, sammen med illuminerte manuskripter, en viktig form for middelaldersk visuell kunst som har overlevd til i dag. I denne sammenhengen er formålet med et glassmaleri ikke å la de som er inne i en bygning se verden utenfor eller til og med primært slippe inn lys, men snarere fortelle en historie eller kun være til dekor.

Utformingen av et vindu kan være abstrakt eller figurativ, det kan innlemme fortellinger hentet fra Bibelen, historie eller litteratur, kan representere helgener, eller bruke symbolske motiver, spesielt våpenskjold. Vinduer i en bygning kan være tematiske, for eksempel i en kirke med episoder fra Kristi liv, i en kommunal bygning med flagg eller skjold for valgkretsene eller i et bolighus kan det være flora, fauna eller landskap.

 Glassproduksjon 
I senmiddelalderen ble det bygget glassfabrikker der det var lett tilgjengelig sislisiumdioksid, det essensielle materialet for glassproduksjon. Sislisiumdioksid krever en svært høy temperatur for å smelte, noe ikke alle glassfabrikker klarte å oppnå. Man kan tilsette stoffer som pottaske, natriumkarbonat og blyforbindelser for å senke smeltetemperaturen. Andre stoffer, som kalk, tilsettes for å gjøre glasset mer stabilt. Glass får farge ved å tilsette pulver av metalloksider eller svært finfordelte metaller mens glasset er i flytende form. Kobberoksider produserer grønn eller blågrønn, kobolt gir dyp blåfarge, og gull produserer vinrødt og fiolett glass. Moderne rødt glass produseres med kobber, som er billigere enn gull og gir en lysere, sterkere nyanse. Glass som farges mens det er i smeltepotten i ovnen er kjent som pot metal glass, i motsetning til overfangsglass, som smelter sammen et tynt lag med farget glass med et tykkere lag med fargeløst glass for å produsere den ønskede fargen.

 Kronerglass 
Kronerglass er en av de eldste metodene for å fremstille flatt glass og var i utstrakt bruk fra middelalderen og frem til 1800‑tallet. Teknikken bygger på munnblåsing, der glassblåseren først blåser en hul kule av smeltet glass. Denne kulen åpnes deretter i den ene enden og roteres raskt på blåserøret. Den kraftige rotasjonen får glasset til å spinne ut i en stadig større, flatere skive, det er en prosess som krever stor presisjon og erfaring.

Resultatet blir en rund glassplate, ofte kalt en “krone”, med en karakteristisk tykkere midtparti der blåserøret var festet. Dette midtpunktet kalles gjerne en okseøye eller bull’s eye, og er lett gjenkjennelig i historiske vinduer. Fra den ferdige glasskronen skjæres mindre ruter ut langs kanten, der glasset er tynnere og jevnere.

 Sylinderblåst glass 
Sylinderblåst glass er en tradisjonell metode for å fremstille flatt glass, brukt i Europa fra middelalderen og langt inn i 1800‑tallet. Teknikken bygger på munnblåsing, der glassblåseren former en stor, avlang sylinder av smeltet glass. Denne sylinderen kan bli over en meter lang og krever både presisjon og erfaring for å få jevn tykkelse og form.

Når sylinderen er ferdig blåst, kuttes endene av, og sylinderen åpnes ved å lage et langsgående snitt. Den varme glassformen legges deretter inn i en ovn, hvor den gradvis folder seg ut og flates til en plan glassplate. Etter avkjøling kan platen skjæres til ønsket størrelse og brukes som vindusglass. Metoden gir glass med små ujevnheter, bølger og luftblærer.

 Overfangsglass 
Overfangsglass er en teknikk der et svært tynt lag av farget glass smeltes utenpå en kjerne av klart eller svakt farget glass. 

I motsetning til gjennomfarget glass, der hele glassmassen har samme farge, består overfangsglass av to tydelig adskilte lag, et indre bærelag og et ytre fargelag. Det tynne fargelaget kan være bare brøkdeler av en millimeter tykt, noe som gjør materialet både økonomisk og fleksibelt i bruk.

Denne teknikken ble særlig viktig i glassmalerier fra 1200‑tallet og fremover, fordi den gjorde det mulig å oppnå sterke farger uten å bruke store mengder kostbare metalloksider. Overfangsglass kan bearbeides videre ved sliping, gravering eller etsing, der deler av det tynne fargelaget fjernes for å skape mønstre, detaljer eller graderte overganger. Dette gir kunstnere og håndverkere stor kontroll over lysets spill og fargens intensitet.

 Valset glass 
Valset glass er en industriell metode for å produsere flate glassplater ved å føre den varme, seige glassmassen mellom to roterende valser. Prosessen ble utviklet på 1800‑tallet og gjorde det mulig å fremstille større og mer ensartede glassflater enn ved tradisjonelle munnblåste teknikker. Når glasset passerer gjennom valsene, presses det ut til en jevn tykkelse, og overflaten får et karakteristisk preg som avhenger av valsenes utforming.

I sin enkleste form gir valset glass en lett bølget eller strukturert overflate. Etter valsingen avkjøles glasset kontrollert før det skjæres i plater.

 Teknikker 
I glassmaleriets historie spiller både pot metal og overfangsglass en sentral rolle, men de representerer to helt ulike måter å skape farge og uttrykk i glasset på. Pot metal viser til glass som er gjennomfarget allerede i smelteprosessen. Fargestoffer, vanligvis metalloksider, tilsettes direkte i smeltepotten, slik at hele glassmassen får en jevn og intens farge. Resultatet er et glass med dyp glød og høy fargemetning, egnet til å slippe gjennom lys på en måte som gir sterke, klare fargetoner. Dette var den dominerende metoden i middelalderens glassmalerier, der hver rute ble valgt for sin egen farge og deretter malt med konturer og skygger i brent glassmaling. Overfangsglass (flashed glass) bygger på en helt annen teknikk. Her består glasset av et klart eller svakt farget bærelag med et svært tynt lag av farget glass utenpå. Dette tynne fargelaget gjør det mulig å skape nyanser og detaljer ved å slipe, gravere eller etse bort deler av overflaten. Teknikken ble særlig viktig fra 1200‑tallet og utover, fordi den gjorde det mulig å oppnå effekter som graderte farger, fine linjer og dekorative mønstre som ikke kunne lages med gjennomfarget glass alene. Overfangsglass ble dermed et viktig supplement til pot metal i mer komplekse glassmalerier, spesielt i gotiske og senere perioder. Sammen gir pot metal og overfangsglass glassmaleren et bredt register av farger og uttrykk: det første for ren, intens farge, det andre for nyansering og detaljrikdom. Begge teknikkene brukes fortsatt i dag, både i restaurering og i moderne kunstglass. I glassmaleriet brukes både glassmaling og sølvbeis for å tilføre detaljer, nyanser og lysvirkninger som ikke kan oppnås gjennom selve glassfargen. Selv om begge teknikkene innebærer at man påfører materiale på glassoverflaten, fungerer de på helt ulike måter og gir forskjellige uttrykk.

Glassmaling (glass paint) består av finmalt glasspulver blandet med metalloksider og et bindemiddel. Malingen legges på glasset i form av konturer, skygger eller dekorative detaljer. Når ruten brennes i ovnen, smelter pigmentene delvis inn i overflaten og blir permanent festet. Denne teknikken har vært sentral siden middelalderen og brukes særlig til å definere ansikter, folder i klær, arkitektoniske elementer og andre detaljer som krever presisjon og dybde. Sølvbeis (silver stain) er en helt annen type fargebehandling. Den består av sølvforbindelser som påføres glasset og brennes inn. Under brenningen reagerer sølvet kjemisk med glasset og skaper en gul til gyllen fargetone som trenger inn i materialet. I motsetning til glassmaling ligger ikke sølvbeisen som et lag utenpå, men blir en del av selve glasset. Sølvbeis ble introdusert på 1200‑tallet og gjorde det mulig å skape varme gule og gullaktige effekter uten å bruke gjennomfarget glass. Den ble særlig brukt til hår, glorier, ornamentikk og lysvirkninger. Sammen gir glassmaling og sølvbeis glassmaleren et rikt repertoar av uttrykksmuligheter, glassmaling for tegning og skyggelegging, sølvbeis for glød og varme. Begge teknikkene er fortsatt i bruk i både restaurering og moderne glasskunst.

I tillegg til de klassiske teknikkene som glassmaling og sølvbeis, finnes det flere spesialiserte metoder som gir glassmaleriet større uttrykksbredde. Blant disse er sanguine, kaldmaling og ulike risseteknikker, som alle tilfører overflaten tekstur, farge eller grafiske effekter på måter som skiller seg fra tradisjonell brent glassmaling. Sanguine er en rødbrun glassmaling som inneholder jernoksider og gir en varm, jordaktig tone. Den brukes ofte til skyggelegging, modellering av ansikter og draperier, eller for å skape en mer subtil og organisk fargevirkning enn den man får med mørk kontur- eller grisaillemaling. Sanguine brennes inn i glasset på samme måte som annen glassmaling og blir dermed en permanent del av overflaten. Kaldmaling (cold painting) er en teknikk der pigmenter eller lakk påføres glasset uten etterfølgende brenning. Fordi malingen ikke smeltes inn i glasset, ligger den som et rent overflatelag og kan gi sterke farger eller spesielle effekter som ikke tåler høy varme. Kaldmaling brukes sjeldnere i tradisjonelle glassmalerier, men forekommer i restaurering, retusjering og enkelte moderne kunstneriske uttrykk. Teknikken er mer sårbar for slitasje og lys, og krever derfor beskyttelse eller begrenset eksponering. Risseteknikker (scratching techniques) innebærer at man fjerner deler av et påført lag, vanligvis glassmaling eller overfangsglass, for å skape linjer, mønstre eller graderte overganger. Når teknikken brukes på overfangsglass, skrapes det tynne fargelaget bort for å avdekke det klare glasset under, noe som gir svært presise og lyssterke detaljer. Når rissing brukes på våt glassmaling, kan kunstneren lage fine linjer, teksturer eller høylys før malingen brennes. Teknikken gir et håndtegnet, grafisk uttrykk som har vært viktig i både gotiske og moderne glassmalerier. Til sammen utvider sanguine, kaldmaling og risseteknikker glassmaleriets visuelle register, sanguine for varme toner og modellering, kaldmaling for spesialeffekter og fleksibilitet, og rissing for presise linjer og lysvirkninger. Disse metodene brukes både i historisk restaurering og i samtidskunst, der de gir kunstneren mulighet til å kombinere tradisjon og eksperimentering.

 Produksjon av glassmalerier 
miniatyr|Tilpassing av delene
miniatyr|Lodding
Den som bestiller glassmaleriet bestemmer tema. Et lite designutkast kalt en Vidimus (fra latin «vi har sett») utarbeides for å vise til bestiller. Designeren får størrelse på vinduet av arkitekten, dette kontrollmåles etter at bygget er ferdig, før glassarbeidet starter. Designet påvirkes av tilgjengelige glass, vinduets struktur, størrelsen og glassarbeiderens foretrukne teknikk. Et tradisjonelt fortellende vindu har paneler som forteller en historie. Et figurativt vindu kan ha rader med helgener eller høytstående personer. Skriftlige tekster eller mottoer er noen ganger inkludert, og kanskje navnene på beskytterne eller personen hvis vinduet er dedikert til. I et vindu av tradisjonell type er det vanligvis opp til designeren å fylle de omkringliggende områdene med rammer, blomstermotiver og baldakiner.

Hvert glassbit velges ut for ønsket farge og kuttes slik at det matcher en del av malen. En nøyaktig passform sikres ved å fjerne kantene med et verktøy som kan klippe av små biter. Detaljer av ansikter, hår og hender kan males på overflaten av glasset ved hjelp av en spesiell glassmaling som inneholder finmalt bly- eller kobberspon, slipt glass, gummi arabicum og et medium som vin, eddik eller (tradisjonelt) urin. Kunsten å male detaljer ble stadig mer forseggjort og nådde sitt høydepunkt tidlig på 1900-tallet. Fra 1300 og utover begynte kunstnere å bruke "sølvbeis" som ble laget med sølvnitrat. På 1500-tallet ble en rekke glassbeiser introdusert, de fleste av dem farget av slipte glasspartikler. De var en form for emaljert glass. 

Når glasset er kuttet og malt, settes delene sammen ved å sette dem inn i H-formede blykamme. Alle skjøtene loddes deretter sammen, og glassbitene forhindres i å skrangle, og vinduet gjøres værbestandig ved å presse en myk, oljeaktig sement mellom glasset og kammene. I moderne vinduer brukes nå noen ganger kobberfolie i stedet for bly. Tradisjonelt, når et vindu ble satt inn i vindusåpningen, ble jernstenger plassert på tvers av det på forskjellige punkter for å støtte vekten. Vinduet ble bundet til disse stengene med blystrimler eller, mer nylig, med kobbertråder. Noen veldig store tidlige gotiske vinduer er delt inn i seksjoner med tunge metallrammer kalt ferramenta. Denne støttemetoden var også foretrukket for store, vanligvis malte, vinduer fra barokkperioden.

 Historie 
Farget glass har blitt produsert siden antikken. Både egypterne og romerne utmerket seg i produksjonen av små fargede glassgjenstander. Fønikia var viktig innen glassproduksjon, med sine viktigste sentre Sayda, Tyr og Antiokia. British Museum har to av de fineste romerske glassgjenstandene. Lycurgus-begeret, som har en mørk sennepsfarge uten lys, men som lyser lillarødt når det lyser bakfra og grønt når det lyser forfra. Portland vasen i cameoglass, som er midnattsblå med et utskåret hvitt overlegg, rester etter en tilsvarende vase, Solbergvasen, er funnet i Øvre Eiker og er den eneste som har blitt funnet utenfor romerrikets grenser.

De eldste restene av et glassmaleri er fra 600-tallet i England. I kirkekunsten hadde glassmaleriene sin storhetstid i gotikken fra 1100-tallet. På 1400- og 1500-tallet var det også små glassmalerier i finere privathus, i form av såkalte kabinettruter. Fra 1400-tallet stammer vinduer i Vor Frue Kirke i Lübeck og i katedralen i Firenze. Begge antas å være laget av Francesco Livi fra Gambassi, som hadde lært kunsten i Lübeck. Noen kirkevinduer i Nürnberg ble laget av glassmalerfamilien Hirschvogel. Produksjonen av glassmalerier hadde gradvis gått fra klostrene til lekfolk. Samtidig begynte motiver av sekulære elementer å finne veien inn i glassmaleriene. For eksempel familievåpen og malerier på en bakgrunn av klart glass. På denne tiden fant vindusglass veien inn i hjemmene. Klare glassruter i et privat hjem nevnes først i Frankrike under Karl VI, i Oslo nevnes et steinhus med glassruter i 1392. Billige rettlinjede mønstre ble brukt i privatboliger. Glassmalerkunsten fikk et nytt oppsving på 1800- og 1900-tallet. Teknikken var opprinnelig et europeisk fenomen, men i dag eksperimenteres det med glassmalerier over hele verden.

Også i Norge har et stort antall kirker og klostre vært utsmykket med glassmalerier i senmiddelalderen, men i motsetning til våre skandinaviske naboer er det ingen intakte vinduer som er bevart. Arkeologer har under utgravninger funnet et betydelig antall fragmenter, små glassbiter med dype, intense blåtoner, varm rubinrød, nyanser av rosa, gul og grønn. Opsahl, Lill Heidi: «Glassmaleri i middelalderens Oslo», Middelalder-Oslo.no

I Oslo domkirke er sju glassmaleriene tegnet av Emanuel Vigeland fra 1910. De fleste glassmaleriene i Nidarosdomen er laget av kunstneren Gabriel Kielland i perioden fra 1908–1934. Han var på studieopphold i Frankrike, og ble særlig inspirert av katedralene i Chartres og Bourges. «Nidarosdomen», Nidaroskatedralen

 Se også 
 Blyglassmester
 Rosevindu

 Referanser 

 Eksterne lenker 

 Glassmalerier fra katedralen i Canterbury

Kategori:Glass
Kategori:Billedkunst
Kategori:Malerkunst
Kategori:Kunstteknikker