Differensial (matematikk)

Differensial benyttes i matematikken til å beskrive variasjon av en kontinuerlig funksjon som skyldes en liten forandring i dens argument. Det er derfor direkte forbundet med den deriverte av funksjonen og betegnes med bokstaven d som kan føres tilbake til Gottfried Leibniz. Regning med differensialer omtales som differensialregning og kan betraktes som en del av matematisk analyse.

For en funksjon  av en variabel x defineres dens differensial som



Alternativt kan det også skrives som df  slik at df(x) er dets verdi i punktet x. Her er dx differensialet av den trivielle funksjonen y = x. Den deriverte f'  av funksjonen for argumentsverdien x kan derfor skrives som



og kalles ofte for en differensialkoeffisient. I dette og lignende uttrykk betraktes differensialene som vanlige størrelser av samme natur som x og y selv om de historisk forbindes med å være uendelige små eller infinitesemale. Regning med differensialer kalles derfor noen ganger fremdeles for infinitesimalregning.

Fra definisjonen følger at differensialet av forskjellige funksjoner kan finnes fra kjennskap til deres deriverte. Et enkelt eksempel er funksjonen  som på den måten har differensialet  df = 3x2 dx. Av samme grunnen kan differensialet av sammensatte funksjoner finnes fra produktregelen for derivasjon som medfører at differensialet til produktet av to funksjoner f og g er gitt ved



Denne loven bærer vanligvis navnet til Leibniz som sammen med Isaac Newton regnes som oppfinnerne av differensialregningen.

I fysikk og annen naturvitenskap brukes ofte betegnelsen dx for en liten variasjon Δx eller δx av en variabel x. Dette kan være en noe forvirrende notasjon og er bare indirekte forbundet med et matematisk differensial i moderne forstand.

Definisjon
Betrakter man en kontinuerlig funksjon , vil den kunne fremstilles som en glatt kurve i xy-planet. I et bestemt verdi av x0 av argumentet vil den ha en verdi  som tilsvarer et punkt (x0, y0) på kurven. Den vil ha et stigningstall som er gitt ved den deriverte f' (x0) av funksjonen i dette punktet.  R. Tambs Lyche, Matematisk Analyse I, Gyldendal Norsk Forlag, Oslo (1961).

I et nærliggende punkt x + Δx hvor økningen Δx er tilstrekkelig liten, har funksjonsverdien forandret seg med

 ,

mens tangenten gjennom  (x0, y0) har økt med 



Denne økningen kalles for differensialet av funksjonen. I det spesielle tilfellet at funksjonen er gitt som , vil da  slik at man i det generelle tilfellet kan skrive at differensialet  i et vilkårlig punkt. T. Lindstrøm, Kalkulus, Universitetsforlaget, Oslo (2016). ISBN 978-82-15-02710-4. 

Denne direkte sammenhengen mellom differensialet til funksjon og dens deriverte, gjør det mulig å beregne differensialet av en funksjon F som avhenger av flere variable. Når det er n av disse og de betegnes med , vil differensialet være



hvor ∂F/∂xk er den partiellderiverte med hensyn på den variable xk. Det betegnes noen ganger som det totale differensialet av funksjonen. 

Som et eksempel kan man betrakte funksjonen z = x3y + 3xy2. Da blir



Beregning av differensialet av slike funksjoner tilsvarer utregning av gradienten til funksjonen slik som den benyttes i vektoranalysen. M. R. Spiegel, Vector Analysis, Schaum's Outline Series, New York, (1959).

Historisk utvikling

Både integralregning og differensialregning var opprinnelig basert på å betrakte små størrelser som skulle adderes eller subtraheres i grensen der de ble forsvinnende små. Denne fremgangsmåten kan føres helt tilbake til gresk matematikk og spesielt arbeidene til Arkimedes. C.B. Boyer, A history of mathematics,  John Wiley & Sons, Princeton (1968). ISBN 0-691-02391-3.

Med fremveksten av analytisk geometri på 1600-tallet ble den nærme sammenhengen mellom stigningstallet til en funksjon i et punkt og retningen av tangenten til kurven som funksjonen fremstiller i samme punkt, klarlagt. Denne er gitt ved en sekant som går gjennom to nærliggende punkt på kurven i grensen der separasjonen mellom punktene forsvinner. For en funksjon  vil man dermed ha et tilnærmet uttrykk



for stigningstallet når størrelsen Δx  blir forsvinnende liten. Denne fremgangsmåten ble først benyttet av Fermat i Frankrike og omtrent samtidig av Barrow i England. Mer systematisk ble denne tenkemåten videreutviklet av hans elev Newton og av Leibniz i Tyskland som dermed la grunnlaget for moderne, matematisk analyse. Stigningstallet som på dette viset kunne beregnes,  er i dag den deriverte av funksjonen.

Selv om denne nye metoden viste seg å gi overbevisende resultat, ble den også mye kritisert. Hovedgrunnen var at det ønskede resultat først kom frem når størrelsen  der også forandringen . I denne grensen kalte Leibniz de infinitesemale størrelsene  for dx og dy slik at den deriverte kan skrives som



Dette ser ut som det ubestemte uttrykket  og kan derfor ikke ha noen veldefinert verdi. Men da likevel metoden ga meningsfulle resultat, måtte likevel disse størrelsene tillegges betydning. Av den grunn ble differensialene  dx og dy noen ganger omtalt som «gjenferd av forsvunne størrelser» og måtte gis et klarere innhold. Denne usikkerheten ble først fjernet på begynnelsen av 1800-tallet da grundigere behandling av matematiske grenseverdier ble gitt av Cauchy. C.B. Boyer, The History of Calculus and Its Conceptual Development, Dover Publications, New York (1959). ISBN 0-486-60509-4.

I nyere tid har differensialet df av en funksjon fått en utvidet betydning som en differensialform df. Denne kan betraktes som en ny funksjon som i hvert punkt også kan ta en vektor v som argument. På den måten vil den gi den retningsderiverte av funksjonen som  df(v). Bruk av slike differensialformer er nå utstrakt i moderne differensialgeometri og ble etablert av Élie Cartan på begynnelsen av 1900-tallet. R. Penrose, The Road to Reality, Jonathan Cape, London (2004). ISBN 0-224-04447-8.

Referanser

Kategori:Differensialregning
Kategori:Matematisk analyse