Gustav Adolf von Hohenlohe-Schillingsfürst

Gustav Adolf, prins von Hohenlohe-Schillingsfürst  (født 26. februar 1823 i  Rotenburg an der Fulda i kurfyrstedømmet Hessen, død 30. oktober 1896 i Roma i Italia) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var bror av rikskansler fyrst Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst.

Hohenlohe-Schillingfürst stemte imot dognet om pavens ufeilbarhet og ble nominert av Otto von Bismarck til keiserdømmet Tysklands sendebud til Pavestolen. Men pave Pius IX nektet å anerkjenne ham som det. Årene 1879-85 var han biskop i Albano. Hohenlohe-Schillingfürst spilte en viss rolle ved kulturkampens avvikling. 

Liv og virke
Prins Gustav Adolf ble født i Rotenburg an der Fulda i kur-Hessen, som sønn av Franz Joseph, fyrsten Hohenlohe-Schillingsfürst, og prinsesse Caroline Friederike Constanze av Hohenlohe-Langenburg."Hohenlohe-Schillingsfürst, Gustav Adolf", Miranda, Salvador. Cardinals of the Holy Roman Church, Florida International University Libraries Faren hans var katolikk, mens moren var lutheraner. Etter datidens standardkompromiss ble han og brødrene hans oppdratt i farens tro, mens søstrene hans ble oppdratt i morens. Brødrene hans var:

Victor Herzog von Ratibor (1818-1893), offiser i den prøyssiske hær, liberal politiker i det prøyssiske og i det tyske parlament.
Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1819-1901), liberal politiker, statsminister i kongedømmet Bayern, kansler i keiserdømmet Tyskland. 
Konstantin zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1828–1896), svigersønn av prinsesse Carolyne zu Sayn-Wittgenstein, erster Obersthofmeister hos keiser Franz Joseph I av Østerrike.

Hohenlohe studerte humaniora ved gymnasene i Ansbach og Erfurt; deretter studerte han jus i Bonn. Han begynte sine teologistudier ved presteseminaret i Breslau, og fortsatte i München. Han begynte ved Det pavelige kirkelige akademi i Roma i 1846. 
Prest
Hohenlohe ble presteviet i januar 1849.

Rundt 1850 kjøpte Hohenlohe Villa d'Este i Tivoli og restaurerte den forfalne villaen og de ødelagte og gjengrodde hagene. Villaen tiltrakk seg kunstnere. Hans portrett hans ble visstnok malt av den sveitsiskfødte amerikanske kunstneren Adolfo Müller-Ury (1862-1947) i løpet av de to årene han studerte i Italia 1882-1884, og var sannsynligvis signert 'Ad. Muller'. Dets nåværende oppholdssted er ukjent.

Titulærbiskop
Han ble i 1857 titulærbiskop av Edessa i Mesopotamia og almonysar for pave Pius IX. Han ble bispeviet i Det sixtinske kapell av paven selv; bedkkonsekrerende var titulæribiskopene Giuseppe Cardoni og Francesco Marinelli O.E.S.A. 

I 1858 hadde kusinen hans, enkeprinsesse Katharina av Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst, trådt  inn i klosteret Sant'Ambrogio della Massima som novise. Etter å ha protestert mot det hun anså som upassende praksis, ble hun svært syk. Overbevist om at hun ble forgiftet, klarte hun å få beskjed til kardinalen, som umiddelbart fjernet henne fra klosteret og brakte henne Villa d'Este for å komme seg. Der ble hun introdusert for benediktinermunken Maurus Wolter. Prinsessen betrodde seg til munken, som ba henne om å rapportere det til Det hellige Officium. Dette satte i gang en etterforskning, hvor en rekke uregelmessigheter ved klosteret kom frem i lyset."Maurus (Rudolf) Wolter", Portal Rheinische Geschichte

I oktober 1861 var Hohenlohe sentral i å forhindre at Franz Liszt giftet seg med prinsesse Carolyne zu Sayn-Wittgenstein i San Carlo al Corso i Roma.Gibbs, Christopher H. and Gooley, Dana. Franz Liszt and His World, Princeton University Press, 2010, s.423, n.5  Dermed avverget han at broren Konstantin, ektemannen til Carolynes datter Marie, ble arveløs. Likevel ble han venn med Liszt: i april 1865 gav han ham tonsuren, i juli de mindre ordinasjoner. I tillegg ga han Liszt gjestfrihet i sine gemakker i Vatikanet, fra april 1865 til juni 1866 (hans utnevnelse til kardinal).A. Walker: Franz Liszt, The final years, 1861-1886. (s.26v)

Kardinal
Han ble kreert til kardinal juni i 1866 av pave Pius IX med titulærkirken Santa Maria in Traspontina.  

Til Tyskland
Etter at Roma ble inntatt av den italienske hær i september 1870, returnerte Hohenlohe til Tyskland. I 1872, under Kulturkampf, utnevnte Otto von Bismarck, kansler i det tyske rike, Hohenlohe til ambassadør til Den hellige stol, men utnevnelsen hans ble avvist av pave Pius IX, muligens som et resultat av den åpne motstand han og hans brødre hans hadde oppvist mot pavens ultramontane innstilling.Knaplund, Paul. Letters from the Berlin Embassy: Selections from the Private Correspondence of British Representatives at Berlin and Foreign Secretary Lord Granville, 1871-1874, 1880-1885, USGPO, 1944, p. 59, n.41 Hohenlohe ble ansett som kirkelig liberal,Lehner, Ulrich L., "Prurient History", First Things, mars 2020 og hadde vært kritisk til ufeilbarlighetsdogmet.

Til Roma
Han hadde returnert fast til Roma i 1876, og fortsatte med å tilbringe resten av sin kirkelige karriere i Italia. I juli 1878 ble han erkeprest ved basilikaen Santa Maria Maggiore. I mai 1879 ble han utnevnt til kardinalbiskop av Albano, et embede han fratrådte i desember 1883. Ett år senere fikk han tittelen kardinalprest i kirken San Callisto, frem til 1895, da tittelen hans ble overført til San Lorenzo in Lucina.

Han deltok ved konklavet 1878 som valgte pave Leo XIII, som han ifølge samtidige beretninger ikke hadde et særlig godt forhold til.Carlo Dossi skriver i sine Note azzurre i note nr. 5492: «Kardinal Hohenlohe fortalte meg: Pave Leo klandrer alltid frimureriet for forfølgelsene mot kirken. Det er hans dumhet, ikke frimureriets» og i note nr. 5600 «Når det gjelder Leo XIII, kommer Hohenlohe noen ganger ut og sier, som om det var en feiltakelse, den hunden..., men, umiddelbart etter å ha kommet seg, den hellige mannen...».

Kardinalens ofte harde ord om paven stammet fra en rekke personlige misforståelser og forskjellige politiske synspunkter: mens Leo XIII befestet seg i den romersk-katolske kirkes lukkede holdning til den italienske stat, var kardinal von Hohenlohe-Schillingsfürst mer positivt innstilt til liberale ideer. Under mottakelsen som ble holdt for Times' direktørs besøk i Roma i Villa De Blanc (en velkjent romersk salong på den tiden), hevet kardinalen tydeligvis sitt glass i en skål for Francesco Crispi, da statsminister i kongedømmet Italia. Crispi, i tillegg til å ha et politisk verv i en stat som pavelige tilhengere så på som i konflikt med pavedømmet, ble også anklaget for bigami. Da historien begynte å sirkulere, fikk Leo XIII den tyske kardinalen tvunget i eksil i en måned på monsignor Nazareno Marzolinis eiendom i Montefalco.

Hohenlohes tanker om jesuittene
Han hadde et komplekst forhold til jesuittene: Teologisk formet av Ignaz von Döllinger som han var, var han en motstander av jesuittene i deres dogmatisering av pavens ufeilbarlighet. Etter innkallingen til Det første Vatikankonsil i 1869, på Döllinger's anbefaling, utnevnte han kirkehistorikeren Johann Friedrich til sin teologiske rådgiver. Den lærde milanesiske forfatter Carlo Dossi, en venn av kardinalen, beskrev hans forhold til jesuittene slik:
 «Da Hohenlohe bodde i Vatikanet, hadde han et portrett av pave Ganganelli i leiligheten sin, malt av Raphael Mengs,Det havnet senere i Nasjonalmuseet i Warszawa, n.inv.156065 MNW som han senere donerte til hertugen av Sachsen-Coburg, eieren av Villa Carlotta ved Comosjøen.Det dreide seg i realiteten om hertug Georg II av Sachsen-Meiningen Når jesuittgeneralen kom på besøk til Hohenlohe, fikk sistnevnte ham alltid til å sitte vendt mot portrettet av den antijesuittiske paven. Generalen bøyde seg deretter stadig dypt, mindre for å hilse på Hohenlohe enn for å unngå å se den fiendtlige pavefigur.»Carlo Dossi: Note azzurre, n.5404.

Ifølge memoarene til broren Chlodwig, utgitt i 1906, lot Gustaf Adolf zu Hohenlohe-Schillingsfürst alltid en prest smake fra nattverdscinen før han feiret en messe fordi han fryktet å bli forgiftet av jesuittene (etter forgiftningsforsøkene på hans kusine Katharina, prinsesse av Hohenzollern-Sigmaringen, som ble avslørt i 1859 og etterforsket av Det hellige Officium, og som jesuitten Josef Kleutgen også var involvert i).Jfr. A. Walker: Franz Liszt, The final years, 1861–1886. (p.332) Hohenlohe ble sitert i argumentasjonen for å opprettholde jesuittloven. I 1879 skrev han i et brev til Bismarck om jesuittene: «Det er alltid godt å beskytte vårt fedreland mot denne pesten.»Wer wünscht die Jesuiten?, i: Kölnische Zeitung Nr. 381, a. August 1912, s.1. Leipziger Tageblatt kommenterte dette sitatet: «Kardinalen i den romersk-katolske kirke kan godt ha hatt minnet om landeplagene i Egypt i tankene da han refset jesuittene ved å bruke uttrykket landeplage.»„Dem Kardinal der römisch-katholischen Kirche mag wohl die Erinnerung an die Plagen Ägyptens vorgeschwebt haben, als er die Jesuiten durch die Bezeichnung ‚Landplage‘ geißelte.“ Leipziger Tageblatt Nr. 614, 2. desember 1901, s.1.

Død
Hohenlohe døde i Roma den 30. oktober 1896 og ble gravlagt på Den teutoniske kirkegård, reservert hovedsakelig for tyskere som tjenestegjorde for kirkens institusjoner i Roma.Vatican City website "Teutonic Cemetery" 

Den amerikanske skulptør og Roma-borger Moses Jacob Ezekiel, en venn av ham, laget en byste av Hohenlohe.

 Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
 Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
 Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
 Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
 Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
 Pave Pius IX (1797-1878) *1827
 Kardinal Gustav Adolf von Hohenlohe-Schillingsfürst (1823-1896) *1857hohe, lest 20. januar 2021
 Litteratur 


 Martin Schlemmer: Gustav Adolf zu Hohenlohe-Schillingsfürst. Schlaglichter aus dem Hohenlohe-Zentralarchiv Neuenstein. I: Kirche und Gesellschaft im Wandel der Zeiten. Festschrift für Gabriel Adriányi zum 75. Geburtstag. Hrsg. und eingeleitet von Hermann-Josef Scheidgen, Sabine Prorok und Helmut Rönz unter Mitwirkung von Reimund Haas, Nordhausen 2012, ISBN 978-3-88309-574-5, s.373–415.
 Carsten Schmalstieg: Prinz Gustav Adolf zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1823–1896). Grandezza und Opposition. I: Alma Hannig, Martina Winkelhofer-Thyri (utg.): Die Familie Hohenlohe. Eine europäische Dynastie im 19. und 20. Jahrhundert. Verlag Böhlau, Köln 2013, ISBN 978-3-41222201-7, s.107–130.
 Hubert Wolf: Die Nonnen von Sant’Ambrogio. Eine wahre Geschichte. C. H. Beck, München 2013, ISBN 978-3-406-64522-8.

Referanser

 Eksterne lenker 
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Kategori:Tyske katolske biskoper
Kategori:Linjen Rebiba
Kategori:Tyske kardinaler
Kategori:Personer fra Landkreis Hersfeld-Rotenburg