Politihund

Politihund, også kjent som K-9 (fra det engelske canine), er en hund som er trent til å bistå politiet og andre rettshåndhevende myndigheter. Oppgavene kan omfatte søk etter narkotika og sprengstoff, lokalisering av savnede personer, funn av bevis på åsteder, beskyttelse av tjenestepersoner og publikum, samt pågripelse av mistenkte som forsøker å flykte.

De hunderasene som oftest benyttes i polititjeneste er schäferhund, belgisk malinois, blodhund, belgisk malinois, hollandsk fårehund og labrador retriever.

Politihunder brukes både på lokalt og føderalt nivå i mange land. De er ofte tilknyttet en egen hundepatrulje der de har en fast hundefører og må huske en rekke verbale kommandoer og håndsignaler. Grunnutdanningen for en politihund tar som regel mellom åtte måneder og ett år, avhengig av treningssted, treningsmetode og tjenesteformål. Politihunder deltar ofte i jevnlige treningsprogrammer sammen med sin faste fører for å opprettholde ferdighetene.

I mange land er det straffbart å skade eller drepe politihunder.

 Historie 
 Tidlig historie 
Hunder har vært brukt i rettshåndhevelse siden middelalderen. I landsbyene ble det innkrevd midler til vedlikehold av lensmannens blodhunder, som ble brukt til å spore opp fredløse personer. Den første dokumenterte bruken av politihunder var tidlig på 1300-tallet i St. Malo i Frankrike, der hunder ble brukt til å vokte kaianlegg og brygger. Mot slutten av 1300-tallet ble blodhunder tatt i bruk i Skottland, kjent som «slough dogs». Ordet sleuth (etterforsker) stammer fra denne betegnelsen.  

Fra 1100- til 1900-tallet ble politihunder på De britiske øyer og det europeiske kontinentet først og fremst brukt for sine sporingsevner.

På 1800-tallet førte den raske urbaniseringen i byer som London og Paris til økende bekymring for kriminalitet og lovløshet. Den eksisterende politistyrken i London, Bow Street Runners, slet med å bekjempe kriminaliteten alene, og private foreninger ble etablert for å bistå i kriminalitetsbekjempelsen. I denne perioden ble hunder i økende grad sett på som et nyttig supplement til politiets arbeid.

 Moderne tid 
miniatyr|Blodhunder brukt av Sir Charles Warren i forsøk på å spore seriemorderen Jack the Ripper på 1880-tallet.
miniatyr|En schäferhund i bruk av en Schutzpolizei-offiser og SA-hjelpemann under Tysk parlamentsvalg, mars 1933, kort tid etter nazistenes maktovertakelse.
miniatyr|Politihund som utfører ordre kommunisert via radio festet på ryggen, Alexandria, Sydney, 1939.

Et av de første forsøkene på å bruke hunder i politiarbeid ble gjort i 1889 av politimesteren for Metropolitan Police i London, Charles Warren. Warrens gjentatte mislykkede forsøk på å identifisere og pågripe seriemorderen Jack the Ripper hadde ført til sterk kritikk fra pressen, inkludert anklager om at han ikke brukte blodhunder til å spore gjerningsmannen. Han fikk derfor trent opp to blodhunder til å gjennomføre en enkel sporingstest fra åstedet for et nytt av drapene. Resultatet var langt fra vellykket – en av hundene bet politimesteren, og begge hundene rømte senere, noe som førte til at politiet måtte lete etter dem.

Det var på det europeiske kontinentet at hunder først ble brukt i stor skala. Politiet i Paris begynte å bruke hunder mot kriminelle gjenger som opererte om natten, men det var politiet i Gent, Belgia som i 1899 introduserte det første organiserte programmet for politihunder. Metodene spredte seg raskt til Østerrike-Ungarn og Tyskland, hvor de første vitenskapelige fremskrittene på feltet ble gjort med eksperimenter innen hundeavl og trening. Det tyske politiet valgte schäferhund som den ideelle rasen for politiarbeid og åpnet den første politihundskolen i 1920 i Greenheide. Hundene ble systematisk trent i lydighet, sporing og pågripelse av kriminelle.

I Storbritannia var North Eastern Railway Police blant de første til å bruke politihunder i 1908 for å stanse tyveri fra havneområdene i Hull. Innen 1910 eksperimenterte jernbanepolitiet med andre raser som belgisk malinois, labrador retriever og schäferhund.

 Trening 
Opplæringen av politihunder varierer noe mellom land og politidistrikter, men følger ofte en strukturert prosess der hund og fører utdannes sammen. Den grunnleggende treningen tar vanligvis mellom åtte måneder og ett år, avhengig av formålet og metoden som benyttes.

Treningen omfatter grunnleggende lydighet, søk etter narkotika eller sprengstoff, sporing av personer, søk etter bevis og beskyttelse av føreren. Hundene læres også å tolke og reagere på både verbale kommandoer og håndsignaler. Politihunder kan enten trenes til å generalisere, slik at de utfører flere ulike oppgaver, eller til å spesialisere seg på ett bestemt felt. Generelle tjenestehunder kan kombineres til patruljering, pågripelse, søk etter savnede personer og narkotikasøk. Spesialiserte hunder trenes for mer avgrensede oppgaver, for eksempel liksøk (kadaversøk), søk etter valuta, lavinesøk, deteksjon av ildsteder i brannetterforskning, eller søk etter digitale lagringsmedier som kan være skjult ved overgreps- og datakriminalitet.

Ved pågripelse av mistenkte kan en hund som bjeffer høyt virke avskrekkende og bidra til at mistenkte overgir seg umiddelbart. Politihundens nærvær reduserer også risikoen for angrep på polititjenestepersoner, enten de skal gripe inn mot enkeltpersoner eller håndtere folkemengder.

 Norske forhold 
Norges første godkjente polititjenestehund var schäferhundtispen «Mira», som ble sertifisert i København 17. mai 1913. Hundefører var overkonstabel Syver Braaten fra Sarpsborg. I 1916 ble Norsk Politihundeforening etablert som en interesseorganisasjon for tjenestehundførere, en forløper til Norsk Politihundelag.

Et tidlig eksempel på bruk av politihund utenfor hovedstadsområdet var i Kristiansand, der schäferhunden «Sheik» ble godkjent for tjenestebruk i februar 1934. Hunden var privat eid, men ble innlemmet i politiets operative virksomhet etter å ha oppnådd høy poengsum ved godkjenningstesten.

Politihundtjenesten i Norge har historisk vært preget av betydelig grad av frivillig innsats og privat eierskap til hundene. Frem til begynnelsen av 2000-tallet var tjenesten i stor grad basert på idealisme hos hundeførerne, med begrenset økonomisk kompensasjon. I 2004 ble det innført en forbedret økonomisk ordning for hundeførere, noe som bidro til økt rekruttering og stabilitet i tjenesten.

I henhold til gjeldende retningslinjer er om lag halvparten av politihundene i Norge privateide, mens bombehunder er statseide. Utdanning og sertifisering av både hund og hundefører skjer ved Politihøgskolen gjennom særskilte kurs.

 Videreutdanning 
Politihøgskolen videreutdanner ekvipasjer innenfor flere fag:

 Brannsøkshund
 Bombesøk
 Våpensøk
 Kriminalsøk
 Narkotikasøk
 Redningstjeneste
 Lavinetjeneste

 Referanser 
Anita Jacobsen (2013) Her er Norges eldste politihund. Indre Akershus Blad, 06. februar 2013.
TT (2019). Politihundens barndom. Tidsskriftet Tjenestehunden. Besøkt 2020-09-01.

 Eksterne lenker 

 Norsk Politihundelag

Kategori:Brukshundtyper