Sebastiano Baggio

Sebastiano Baggio (født 16. mai 1913 i Rosà nær Vicenza i Italia, død 21. mars 1993 i Roma)  var en katolsk kardinal. Baggio var lenge tilknyttet det pavelige diplomati.  Han var erkebiskop av Cagliari fra 1969 til 1973 og prefekt for Bispekongregasjonen 1973–1984. Baggio var camerlengo fra 1985 til 1993. Fra 1984 til 1990 var han ordførende for Den pavelige kommisjon for Vatikanstaten. 

Han deltok i konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og i konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II. Forut for disse to konklavene i 1978 ble han ansett som «papabile» av noen journalister, men han og andre anså det som usannsynlig.
Liv og virke
Prest
Sebastiano Baggio studerte katolsk teologi og filosofi i Vicenza og Roma. Ved Det pavelige universitet Gregoriana ble han doktor i kanonisk rett. Han gikk på Det pavelige kirkelige akademi og fullførte tilleggsutdanning i skrift- og bibliotekkunnskap. 

Den 21. desember 1935 mottok han presteordinasjonens sakrament og begynte i Vatikanets diplomatiske tjeneste.

Fra 1936 til 1938 arbeidet han ved det apostoliske nuntiatur i Østerrike. Ytterligere stasjoner han ble postert til var El Salvador, Bolivia og Venezuela frem til 1946. 

Fra 1946 til 1948 arbeidet han i Statssekretariatet ved Den hellige stol i Roma. Fra 1948 til 1950 var han medlem av staben ved det apostoliske nuntiatur i Colombia. Fra 1950 til 1953 arbeidet han i kuriewn som medarbeider i konsistorialkongregasjonen.

I løpet av sin tid ved Statssekretariatet og senere i Konsistorialkongregasjonen (1950–1953), samt under det mellomliggende oppholdet i Latin-Amerika, utførte han alltid intenst pastoralt arbeid, og utøvde sin tjeneste i Casal Bertone menighet, og viet seg til å ta vare på barna i Villa Nazaret.

Han var alltid involvert i speiderarbeid, der han holdt konferanser og skrev artikler om den åndelige formasjon, underskrevet med speidernavnet Condor de los Andes. Han var generalassistent for den italienske katolske speiderforeningen (ASCI). Senere, i 1976, arbeidet han for å få anerkjennelse for foreningen av italienske katolske speidere (AGESCI, foreningen som nylig hadde erstattet ASCI) av den italienske biskopskonferanse.

Titulærerkebiskop, nuntius til Chile
Den 30. juni 1953 utnevnte pave Pius XII ham til titulærerkebiskop av Efesos og en dag senere til apostolisk nuntius til Chile. Han ble ordinert til biskop av Adeodato Giovanni Piazza O.C.D., kardinalbiskop av Sabina og Poggio Mirteto, den 26. juli 1953; medkonsekratorer var erkebiskop Antonio Samorè, sekretær for Kongregasjonen for ekstraordinære kirkelige anliggender, og Carlo Zinato, biskop av Vicenza.

Han ble værende i Chile seks år og støttet det chilenske episkopat i å fremme forskjellige pastorale initiativer, spesielt for å hjelpe de mest trengende befolkningsgrupper.

Apostolisk delegat til Canada
Den 12. mars 1959 ble Sebastiano Baggio utnevnt til apostolisk delegat til Canada. Han rakk der å besøke alle bispedømmene, og han la en spesiell vekt på å hjelpe portugisiske og italienske innvandrere. Han ble en personlig venn av fader Gerald Emmett Carter, fremtidig kardinalerkebiskop av Toronto.Peter Hebblethwaite: [http://www.independent.co.uk/news/people/obituary-cardinal-sebastiano-baggio-1499403.html Obituário:Cardeal Sebastiano Baggio, 23. mars 1993, lest  14. januar 201, The Independent

Nuntius til Brasil
Hans siste tjenested som nuntius fikk han den 26. mai 1964, da han ble nuntius til Brasil. I dette enorme landet utøvet han intens aktivitet, fremmet opprettelsen av sytten nye bispedømmer, og besøkte de fattigste og mest vanskeligstilte områdene og hjalp misjonærene på alle måter.

Dan deltok på alle fire sesjoner av Det andre Vatikankonsil.

Erkebiskop av Cagliari
Baggio var erkebiskop av Cagliari 1969–1973.

Kardinal
Han ble kreert til kardinal av pave Paul VI i 1969, først med Santi Angeli Custodi a Città Giardino, så med San Sebastiano alle Catacombe som tittelkirke.

Den romerske kurie
Prefekt for Bispekongregasjonen
Han ble deretter kalt til Vatikanet der han ble prefekt for Kongregasjonen for biskopene 1973–1984, en svært innflytelsesrik stilling. Det tilkommer dette kurieorganet å utarbeide lister over kandidater til bispeembeter rundt om i de fleste deler av verden. En nekrolog over Baggio i Londons Independent bemerket at: «Selv om Baggio alltid insisterte på at han ikke var den som skulle bestemme bispeutvelgelsene – han fremholdt at paven alene avgjorde det – hadde han i realiteten betydelig patronatsmyndighet. Han hadde enorm kunnskap om mulige kandidaters saksmapper og kjente deres svakheter når det gjaldt alkohol eller kvinner.».  

Under pave Paul VIs tid fremmet han «forsonende» biskoper, som kardinal Basil Hume, som ble utnevnt i 1976 til erkebispedømmet Westminster, det mest prestisjefylte erkebispedømmet i den katolske kirke i Storbritannia. Han fornyet også det nordamerikanske episkopat med hjelp fra den berømte apostoliske delegat der, den belgiske erkebiskopen Jean Jadot.

Han ble anerkjent som en talentspotter i å fremme den bispelige karriere til kardinal Alfonso López Trujillo, som delte meget av Baggios bekymring for retningen til kirken i Sør-Amerika.

Baggio og pave Johannes Paul II ønsket en «enhetlig politikk» for Mellom-Amerika, noe jesuittene og andre religiøse ordener motsatte seg i lys av de ulike situasjonene som der rådet: Borgerkrig i El Salvador, diktatur i Panama, et postrevolusjonært regime i Nicaragua, osv. Med pavens støtte seiret Baggios linje. 

Den 27. november 1982 undertegnet han dokumentet som endret Opus Deis status fra «sekulærinstitutt» til et «personalprelatur», og overførte denne bevegelsen til Biskopkongregasjonens tarv.

Hva gjeldt Italia fulgte han prosessen med reorganisering av bispedømmene, og støttet opp om linjen som favoriserte reduksjon av antallet deres gjennom konsolidering på provinsiell basis.

Kardinal Baggio forårsaket oppstyr og harme i Nederland i 1983 da det ble kjent at han syntes å ha løyet til Haarlems biskop Theodorus Zwartkruis: Baggio hadde fortalt Zwartkruis at ingen koadjutorbiskop ville bli utnevnt som ikke var medlem av Haarlem domkapittel, selv om det motsatte allerede var blitt besluttet.Kees Middelhoff: Surprise et douleur après la mort de l’évêque de Haarlem. I: L’Actualité religieuse dans le monde, Årg. 1983, hefte 2, s.20.

President for kommisjonen for Vatikanstaten
Han var president for Den pavelige kommisjon for Vatikanstaten 1984–1990.

I 1984, etter anmodning fra Chile, grep han inn som megler mellom Chile og Argentina i Beagle-konflikten.Claude-François Jullien: «Théologie de la libération et Realpolitik». i Politique étrangère, 4, vol.49, 1984, s.893-905, doi=10.3406/polit.1984.3417.
Camerlengo
Kardinal Baggio var camerlengo 1985–1993.

Død
Kardinal Sebastiano Baggio døde den 21. mars 1993, 79 år gammel, på Agostino Gemelli-poliklinikken i Roma av hjerneblødning. Han hviler i familiegraven på Rosà-kirkegården.

 Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
 Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
 Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
 Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
 Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
 Pave Pius IX (1792-1878) *1829
 Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
 Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
 Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
 Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911 
 Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930 
 Kardinal Sebastiano Baggio (1913-1993) *1953www.catholic-hierarchy.org baggio, lest 5. januar 2021

Apostolisk suksjejon gitt gjennom Baggio

Som hovedkonsekrerende biskop har Sebastiano Baggio gitt apostolisk suksesjon til:

 Biskop Antonio María Michelato Danese, O.S.M. (1955)
 Erkebiskop José Manuel Santos Ascarza, O.C.D. (1955)
 Erkebiskop Francisco de Borja Valenzuela Ríos (1956)
 Biskop Francisco Maximiano Valdés Subercaseaux, O.F.M.Cap. (1956)
 Biskop Carlos Guillermo Hartl de Laufen, O.F.M.Cap. (1957)
 Erkebiskop Emilio Tagle Covarrubias (1958)
 Erkebiskop Alberto Rencoret Donoso (1958)
 Erkebiskop Louis Joseph Jean Marie Fortier (1961)
 Biskop Jacques Landriault (1962)
 Biskop Norman Joseph Gallagher (1963)
 Biskop Jules Leguerrier, O.M.I. (1964)
 Biskop Pedro Paulo Koop, M.S.C. (1964)
 Biskop Giocondo Maria Grotti, O.S.M. (1965)
 Biskop Giuseppe Maritano, P.I.M.E. (1966)
 Biskop Angelo Félix Mugnol (1966)
 Biskop Luiz Roberto Gomes de Arruda, T.O.R. (1966)
 Erkebiskop Pedro Antônio Marchetti Fedalto (1966)
 Erkebiskop Gilberto Pereira Lopes (1966)
 Biskop Angelo Maria Rivato, S.I. (1967)
 Biskop Michele Alagna Foderá, S.D.B. (1967)
 Biskop Alquilio Alvarez Diez, O.A.R. (1967)
 Biskop Francis Paul McHugh, S.F.M. (1967)
 Erkebiskop Juvenal Roriz, C.SS.R. (1967)
 Biskop Tomás Balduíno, O.P. (1967)
 Biskop Jorge Scarso, O.F.M.Cap. (1968)
 Biskop Benjamin de Souza Gomes (1968)
 Biskop Giovanni Cogoni (1970)
 Biskop Salvatore Delogu (1972)
 Erkebiskop Ottorino Pietro Alberti (1973)
 Kardinal Anastasio Alberto Ballestrero, O.C.D. (1974)
 Erkebiskop Giuseppe Casale (1974)
 Biskop Giovanni Benedetti (1975)
 Erkebiskop Vincenzo Franco (1975)
 Erkebiskop Pier Giuliano Tiddia (1975)
 Erkebiskop Salvatore Isgrò (1975)
 Biskop Giovanni Pes (1975)
 Biskop Giovanni D'Ascenzi (1975)
 Erkebiskop Luigi Bommarito (1976)
 Erkebiskop Giovanni Maria Sartori (1977)
 Abbbed-biskop Martino Matronola, O.S.B. (1977)
 Erkebiskop Andrea Mariano Magrassi, O.S.B. (1977)
 Erkebiskop Antonio Valentini (1977)
 Erkebiskop Serafino Sprovieri (1978)
 Biskop Giovanni Pisanu (1978)
 Biskop Angelo Campagna (1978)
 Biskop Luigi Scuppa (1978)
 Biskop Emanuele Catarinicchia (1978)
 Erkebiskop Francesco Cuccarese (1979)
 Erkebiskop Antonio Nuzzi (1981)
 Erkebiskop Gerardo Pierro (1981)
 Biskop Vincenzo Cozzi (1981)
 Biskop Antioco Piseddu (1981)
 Biskop Benito Stanislao Andreotti, O.S.B. (1982)
 Biskop Martino Gomiero (1982)
 Biskop Lorenzo Chiarinelli (1983)
 Biskop Giovanni Paolo Gibertini, O.S.B. (1983)
 Erkebiskop Giuseppe Chiaretti (1983)
 Biskop Alessandro Maggiolini (1983)
 Erkebiskop Ettore Di Filippo (1983)
 Erkebiskop Mario Peressin (1983)
 Biskop Pietro Meloni (1983)
 Biskop Emil Lorenz Stehle (1983)
 Biskop Franco Gualdrini (1983)
 Biskop Giovanni Francesco Pala (1984)
 Kardinal Agostino Marchetto (1985)

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 The Cardinals of the Holy Roman Church

Kategori:Italienske kardinaler
Kategori:Italienske katolske biskoper
Kategori:Italienske katolske biskoper utenfor hjemlandet (sendemenn)
Kategori:Italienske katolske biskoper i den romerske kurie
Kategori:Linjen Rebiba

Kategori:Pavelige nuntier
Kategori:Ambassadører til Chile
Kategori:Ambassadører til Canada
Kategori:Ambassadører til Brasil
Kategori:Deltakere på Andre Vatikankonsil
Kategori:Personer fra provinsen Vicenza