Kjøttmeis

se inndeling og utbredelse

Kjøttmeis (Parus major) er en art av spurvefugl (Passeriformes) i meisefamilien (Paridae), som inngår i gruppen av sangfugler (Passeri). Arten tilhører slekten Parus, som i tillegg til kjøttmeisen kun består av den asiatiske arten orientmeis (P. monticolus), og er utbredt i den palearktiske- og indomalayiske sonen.

Kjøttmeis består som hele 15 taksoner (se inndeling og utbredelse) og har en geografisk variasjon som er kompleks og delvis klinal. I Norge finnes nominatformen over så å si hele landet. Lokalt går den også under navn som kjøtterik, tertit, talgtit, talgokse og musvitt.(Kilde: Bokmålsordboka)

Kjøttmeis er en svært tallrik art, som BirdLife International regner som livskraftig. Den europeiske populasjonen teller trolig rundt  millioner hekkende par.

Kjøttmeisen er den største av meisene, den har gul underside med et svart bånd langs midten. Svart hode med tydelige hvite kinnflekker.

 Taksonomi 
miniatyr|venstre|Hunnens bryststripe er mer usammenhengende enn hannens
miniatyr|venstre|Hannens bryststripe er mer markant enn hunnens
Det har ikke hersket enighet om alle underartene som er beskrevet. Her har vi tidligere regnet med 43 taksoner, men Birds of the World, som er synonym med Clementslista, regner nå kun med 15 underarter, fordelt i to klader. Vi har derfor valgt å følge denne inndelingen. To av de tidligere kladene har fått status som selvstendige arter, med tilsammen 21 taksoner.

Fordi den geografiske variasjonen er kompleks og delvis klinal, har kjøttmeis gjerne vært inndelt i tre eller fire klader; major (nominatformen) som er utbredt i den palearktiske sone, unntatt i Fjerne østen; bokharensis som er utbredt i Sentral-Asia; cinereus som er utbredt i Sørvest-Asia, India og østover til Indokina og Indonesia; og minor som er utbredt i Øst-Asia og Japan. Molekylære analyser har antydet at kladene, som også viser noen forskjeller i vokaliseringen og valg av habitat, kan være eller er selvstendige arter. Se inndeling og utbredelse for detaljer omkring utbredelsen til hver enkelt underart.

 Biologi 
Kjøttmeisen måler cirka  og veier omkring , avhengig av underart . Kjønnene er størrelsesmessig ganske like, men de skiller litt på i fjærdrakten. Arten regnes som den fysisk største i meisefamilien.

Kjøttmeisen har sort hode med hvite kinn og en svart stripe langs det (hos nominatformen) gule brystet. Hannens bryststripe er bredere og sammenhengende, mens hunnens er smalere og mer usammenhengende. Hos mange av underartene er undersiden lys gråhvit eller hvit. Hos hannen er denne stripen bredere og mer distinkt enn hos hunnen, og hos et fåtall av underartene er stripen spesielt framtredende (for eksempel ssp. cinereus og spesielt ssp. nigriloris). Ryggen er grønnaktig, mens stjerten og vingene er blåaktige, og vingene har et smalt hvitt vingebånd. Flere underarter er grå eller gråhvite på ryggen. Hunnfugler og ungfugler er gjerne litt mattere i fargene og har som regler noe mindre distinkte tegninger.

Kjøttmeiser er sosiale standfugler, som gjerne holder sammen med sine artsfrender. Fugler som lever i større høyder migrerer gjerne til lavereliggende områder om vinteren. Arten er også delvis eruptiv med hensyn til tilgangen på mat, som den ofte leter etter sammen med blåmeis og andre små skogsfugler i såkalte meisetog. Disse «togene» streifer rundt i et begrenset område på leting etter nye matplasser. I hekketiden splittes flokkene opp og kjøttmeishannene blir territoriale. I såkalte «erupsjonsår» er det registrert flokker på mer enn  individer; som oftest første års ungfugler fra nordlige populasjoner, der dagene har blitt for korte til at fuglene kan finne nok mat.

Arten eter nesten utelukkende små virvelløse dyr og deres larver i sommerhalvåret, men ellers i året eter den også frø, bær og mye annet. Kjøttmeisen hamstrer ikke mat, så om vinteren er den ofte å se på fuglebrettet, der den gjerne spiser solsikkefrø, talg eller meiseboller.

Kjøttmeisen regnes i hovedsak som en monogam art. Pardannelsen varer gjerne ut hekkesesongen, og båndene kan av og til fornyes på høstparten og vare ut neste sesong (om begge kjønn fortsatt lever). Hunnen bygger redet alene, som oftest av ulike plantematerialer, dyrehår og fjær. Det plasserers gjerne i et hult tre eller i hulrom i et tre, men av og til også i vegger, steinfasader, bygninger og lignende, ofte også i fuglekasser.

Hekketiden er svært variabel, med tanke på den store utbredelsen, men i hovedsak kan man si at arten hekker i perioden sent i januar til september. I Norge hekker fuglen fra slutten mars til juli, og den får ofte to kull om året. Hunnen legger typisk  egg (med som oftest færre i andre legging), av og til flere (opp mot 18 egg er registrert). Inkubasjonstiden tar cirka  dager, og ungene mates av begge foreldrene. Det daglige inntaket for ungene utgjør cirka , men det varierer med tilgjengeligheten på mat. Ungene forlater redet etter  dager og blir uavhengige omkring åtte dager etter at de får full fjærdrakt, men de er gjerne avhengige av foreldrene i ytterligere inntil 25 dager (spesielt hannene). Og avkom fra kull nummer to blir ofte matet i opp mot 50 dager.

Kjøttmeisen kan leve til den blir mer enn ti år gammel, men dødeligheten øker etter fylte fem år. Det eldste eksemplaret man har registrert ble femten år.

 Inndeling og utbredelse
Inndelingen og rekkefølge følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Eventuelle navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige beskrivelser i påvente en offisiell. 

 Passeriformes, spurvefugler
 Passeri, sangfugler
 Passerida
 Paroidea
 Hyliotidae, hyliotafamilien
 Stenostiridae, kvisthopperfamilien
 Paridae, meisefamilien
 Cephalopyrus
 Sylviparus
 Melanochlora
 Pardaliparus
 Periparus
 Lophophanes
 Sittiparus
 Poecile
 Cyanistes
 Baeolophus
 Pseudopodoces
 Parus
 P. monticolus, orientmeis
 P. major, kjøttmeis
 klade (major gr.)
 P. m. newtoni, De britiske øyer, Nederland, Belgia og det nordvestre Frankrike
 P. m. major (nominatformen), er utbredt i Europa (fra Skandinavia sørover til det nordlige og sentrale Spania, det sentrale Italia og Balkan), det vestre og sør-sentrale Sibir (østover til Bajkalsjøen, sørover til det nordlige og østlige Kasakhstan og Altaj), Lilleasia, Kaukasus og Aserbajdsjan (unntatt i sørøst).
 P. m. kapustini, Sørøst-Kazakhstan (Dzhungarskiy Alatau), det ekstreme Nordvest-Kina (Nordvest-Xinjiang) og Nordvest-Mongolia østover til Transbajkal, Sørøst-Russland (Nord-Amurland) og Okhotskhavet
 P. m. corsus, Portugal, Sør-Spania og Korsika
 P. m. mallorcae, Balearene
 P. m. ecki, Sardinia
 P. m. excelsus, Nordvest-Afrika (fra Marokko og østover til Nord-Tunisia)
 P. m. aphrodite, Sør-Italia, Sør-Hellas, Egeerøyene og Kypros
 P. m. niethammeri, Kreta
 P. m. terraesanctae, Libanon, Syria, Israel, Jordan og Nordøst-Egypt
 P. m. blanfordi, Nord-Irak og det nord-sentral og sørvestre Iran
 P. m. intermedius, Nordøst-Iran og Sørvest-Turkmenistan
 klade (bokharensis gr.)
 P. m. bokharensis, fra det sør-sentrale Kasakhstan, Usbekistan, Turkmenistan og fra det ekstremt nordøstre Iran og østover til Nord-Afghanistan
 P. m. ferghanensis, fra fjellene i Tadsjikistan (Pamir, Alai) og Kirgisistan østover til det vestre Tien Shan
 P. m. turkestanicus, fra Sørøst-Kasakhstan østover til det ekstreme Nordvest-Kina (Nord-Xinjiang), kanskje også det ekstremt sørvestre Mongolia
 P. cinereus, gråkjøttmeis
 P. minor, orientkjøttmeis
 Machlolophus
 Melaniparus
 Remizidae, pungmeisfamilien

 Referanser 
Boesman, P. (2016) Notes on the vocalizations of Great Tit (Parus major), Turkestan Tit (Parus bokharensis) and Green-backed Tit (Parus monticolus). HBW Alive Ornithological Note 217. URL: http://www.hbw.com/node/932175 (download Dec 2016).

Gosler, A., Clement, P. & Christie, D.A. (2017). Great Tit (Parus major). In: del Hoyo, J., Elliott, A., Sargatal, J., Christie, D.A. & de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona. (retrieved from https://www.hbw.com/node/59900 on 27 December 2017).

Gosler, A., P. Clement, and D. A. Christie (2020). Great Tit (Parus major), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.gretit1.01

Päckert, M., Martens, J., Eck, S., Nazarenko, A.A., Valchuk, O.P., Petri, B. & Veith, M. (2005) The Great Tit (Parus major) - a misclassified ring species. Biol. J. Linn. Soc. 86(2): 153–174.

Syvertsen, P. O., Ree, V., Hansen, O. B., Syvertsen, Ø., Bergan, M., Kvam, H., Viker, M. & Axelsen, T. 2008. Virksomheten til Norsk navnekomité for fugl (NNKF) 1990-2008. Norske navn på verdens fugler. Norsk Ornitologisk Forening. www.birdlife.no (publisert 22.5.2008). Besøkt 2016-08-07

Syvertsen, P.O., M. Bergan, O.B. Hansen, H. Kvam, V. Ree og Ø. Syvertsen 2017: Ny verdensliste med norske fuglenavn. Norsk Ornitologisk Forenings hjemmesider: http://www.birdlife.no/fuglekunnskap/navn/om.php

Winkler, D. W., S. M. Billerman, and I.J. Lovette (2020). Tits, Chickadees, and Titmice (Paridae), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.parida1.01

 Eksterne lenker 


Kategori:Meiser
Kategori:Fugler formelt beskrevet i 1758
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné