Georges Pompidou

Georges Jean Raymond Pompidou (1911–1974) var en fransk politiker (UDR) som var Frankrikes president fra 1969 til sin død i 1974.

 Liv og virke 
 Bakgrunn 
Etter sin khâgne ved Lycée Louis-le-Grand, der han ble en venn av den senere senegalesiske dikter og statsmann Léopold Sédar Senghor, tok han eksamen fra École normale supérieure med en agrégationsgrad i litteratur.

Han underviste så i litteratur ved lycée Henri IV i Paris til han ble ansatt i 1953 av Guy de Rothschild til en stilling hos Rothschild. I 1956 ble han bankens administrerende direktør, og hadde denne stillingen til 1962. Han ble underveis engasjert av Charles de Gaulle til å ivareta Anne de Gaulle-fondet for Downs syndrom (de Gaulles datter Anne hadde Downs syndrom).

 Politikk 
Som en nær støttespiller til Charles de Gaulle tjenestegjorde han under ham som statsminister fra 16. april 1962 til 13. juli 1968. Som statsminister under studentdemonstrasjonene i 1968 fikk Pompidou et godt omdømme for å ha sørget for at demonstrasjonene gikk fredelig for seg. Han trakk seg som statsminister etter å ha vunnet parlamentsvalget 23. og 30. juni 1968.

Hans sterke posisjon, særlig etter håndteringen av studentdemonstrasjonene, gjorde at mange så på ham som de Gaulle naturlige etterfølger da de Gaulle trakk seg som president, og Pompidou erklærte sitt kandidatur i januar 1969, og ble valgt ved valgene 15. juni samme år.

Skjønt han var gaullist, var Pompidou mer pragmatisk en de Gaulle, noe som viste seg ved at han la til rette for at Storbritannia fikk ble medlem av EF den 1. januar 1973. Han la ut på en industrialiseringsplan og initierte Arianespace-prosjektet, så vel som TGV, og fremmet det franske sivile atomprogram. Han var skeptisk til sin statsminister Jacques Chaban-Delmas «nye samfunn»-program. I 1972 erstattet han Chaban-Delmas med Pierre Messmer, en mer konservativ gaullist. 

Mens venstreopposisjonen organiserte seg og fremla et «fellesprogram» før velgene i 1973, klarte Pompidou å utvide sin presidentielle majoritet ved å knytte til sentristiske pro-europeiske partier. Han engasjerte seg også for problemløsning på regionale og lokale plan, og styrket dermed også sit parti, Union des Democrates pour la Ve République (UDR), som dermed ble en sentral og varig drivkraft i den gaullistiske bevegelse.Frank L. Wilson, "Gaullism without de Gaulle," Western Political Quarterly (1973) 26#3 pp. 485-506 in JSTOR

Utenrikspolitisk kunne landet dra fordel av at USA ivret etter å bedre sitt forhold til Frankrike nå etter at de Gaulle var ute av bildet. Den nye amerikanske presidenten, Richard Nixon, og hans ledende rådgiver, Henry Kissinger, satte pris på Pompidou; de var enige med hverandre om de fleste spørsmål. Pompidou tok også sikte på å nære gode forbindrelser til de nylig selvstendige tidligere franske kolonier i Afrika. I 1971 besøkte han Mauritania, Senegal, Elfenbenskysten, Kamerun og Gabon. Han tilbød, uten en bismak av gammel paternalisme, samarbeid og finansiell assistanse. Han var også opptatt av tettere bånd til landene i Nord-Afrika og Midtøsten.Edward A. Kolodziej, French Foreign Policy under de Gaulle and Pompidou: The Politics of Grandeur (1974).

Han bestrebet seg på å modernisere hovedstaden Paris på forskjellige vis. Han stod i spissen for et nytt museum for moderne kunst - Centre Beaubourg (etter hans død ble det hetende Centre Pompidou) i utkanten av Marais-området i Paris.

Han døde mens han satt i embetet, av Waldenströms sykdom, den 2. april 1974.

 Referanser 

Kategori:Franske presidenter
Kategori:Franske statsministere
Kategori:Personer fra departementet Cantal