Johan Sebastian Welhaven

Johan Sebastian Cammermeyer Welhaven (1807–1873) var en norsk lyriker og litteraturkritiker. I ettertid er han kjent som Henrik Wergelands poetiske og kulturpolitiske motpol, men Welhaven har også en posisjon i kraft av eget virke.

Welhaven regnes som en av de sentrale dikterne i norsk litteratur i første halvdel av 1800-tallet. Han var romantiker med interesse for estetikk, dyrket den rene sjanger og stilte strenge krav til dikterisk form. Hans første større dikteriske bedrift var den polemiske sonettsyklusen Norges Dæmring (1834). Som sentrallyriker trådte han fram i 1839. En god del av diktene er inspirert av folkediktning, til å begynne med sagn som han fant i  Andreas Fayes utgave av norske sagn fra 1833. Han skrev også noen salmer.

I 1840 ble Welhaven konstituert som lektor i filosofi ved Det Kgl. Frederiks Universitet i Christiania. Han ble fast ansatt i 1843, og ble professor i 1846. Ved siden av filosofi underviste han i litteraturhistorie.


 Ætt, oppvekst og studier 
Welhavens far, Johan Ernst Welhaven, var sønn av Johan Andreas Welhaven (1775-1828) og Elisabeth Margrethe Woltmann, begge fra Nord-Tyskland. Welhavens mor, Else Margrethe Cammermeyer (1785-1853),Lampe, J.F. (1895): Bergens Stifts Biskoper og Præster efter Reformationen. Redigert av D. Thrap. Kristiania: Cammermeyer. var datter av Johan Sebastian Cammermeyer og Maren Heiberg, begge danskætta. Else Margrethe Cammermeyer og Johan Ernst Welhaven giftet seg i 1806 og fikk elleve barn, mellom dem Johan Sebastian Cammermeyer Welhaven.

Johan Sebastian Welhaven vokste opp i Domkirkegaten i Bergen. Faren arbeidet ved St. Jørgens Hospitals kirke, og engasjerte seg for hospitalets spedalske. Johan Sebastian Welhaven ble sendt på Bergen katedralskole med blant andre Lyder Sagen som lærer.

Etter åtte år på latinskolen ble han utskrevet med brukbare karakterer i de fleste fagene, og oppmeldt til Norges eneste universitet, som lå i Christiania. Der tok han examen artium og leste til forberedende prøver i to år, før han kom hjem til Bergen i 1828 og begynte studier i teologi med faren som veileder. Samme år døde faren, og sønnen fortsatte studiene ved universitetet i hovedstaden der han kom til å bo resten av livet.

Welhaven levde tidvis i stor fattigdom. Han skaffet seg litt inntekt ved privatundervisning og tegning. De første årene som student brukte han mye tid på tegning og litografi.

Han tok ikke flere eksamener etter oppholdet i Bergen.Sitert fra intervju med historiker og biograf Anne-Lise Seip i Morgenbladet, 5. oktober 2007. «Han var i stand til å reise seg fra eksamensbordet og gå sin vei, han gjorde nettopp det flere ganger. [...] Det var en blanding av stahet og selvfølelse hos ham.»

 Polemiker og estetiker 
Johan Sebastian Welhavens tidlige forfatterskap er preget av hans kritiske syn på den halvt år yngre Henrik Wergeland. Paradoksalt nok kom han til å tegne en illustrasjonWelhavens illustrasjon er å se i flere norske litteraturhistorier og Wergelandutgaver til åpningsdialogen i Wergelands kosmologiske dikt Skabelsen, Mennesket og Messias, som kom ut i juli 1830, et verk Welhaven ikke hadde sans for. Måneden etter stod diktet «Til Henrik Wergeland!» anonymt på trykk i Morgenbladet (15. august 1830). Diktet åpner slik: «Hvorlænge vil du rase mod Fornuften?» Etter hvert utviklet det seg en større konflikt mellom de to der store deler av kulturlivet lot seg engasjere. Welhavens debutdikt utgjorde opptakten til Stumpefeiden som tok til i oktober 1831.

I Welhavens offisielle debut, Henrik Wergelands Digtekunst og Polemik ved Aktstykker oplyste (1832), vedkjenner han seg åpent forfatterskapet til diktet i Morgenbladet. Han viser dessuten sin trang til den polemiske uttrykksform. Pamfletten gir en innføring i Welhavens estetiske syn, som for en stor del samsvarer med oppfatninger hos Johan Ludvig Heiberg i Danmark. Welhaven ivret for europeiske kunst-teorimodeller og tankemønstre i tråd med den heibergske estetikk. Wergelands far, Nicolai Wergeland, sendte året etter ut forsvarsskriftet: Retfærdig Bedømmelse af Henrik Wergelands Poesie og Karakteer (1833) der han imøtegår Welhavens kritikk. Welhaven tok opp igjen temaer fra pamfletten i artikkelserien «Om norske Presseanliggender» i kjølvannet av Campbellerslaget.jfr artikkelserie i Den Constitutionelle, 1838

 Kulturpolitikk 
Se også egen artikkel om Intelligenspartiet.

Welhaven tilhørte den gruppen studenter som forsommeren 1832 brøt ut av Det Norske Studentersamfund og organiserte seg i Studenterforbundet. Intelligenspartiet eller «Troppen» med Welhaven i lederposisjon sprang ut av denne gruppa. Welhaven og hans likesinnede ville ta vare på det kulturelle og språklige slektskapet med Danmark. De ville også holde kontakt med Tyskland og – i noen grad – Frankrike. De mente at embetsstanden fortsatt måtte styre utviklingen i landet. På motsatt side stod Patriotene med Henrik Wergeland som ønsket å bygge på nasjonalistisk kultur.

Intelligenspartiet utga tidsskriftet Vidar. I redaksjonen satt, foruten Welhaven, bl.a. juristene Anton Martin Schweigaard og Frederik Stang samt historikeren Peter Andreas Munch. Vidar hadde blant annet som formål å nedkjempe Wergeland, slik Viðarr nedkjempet Fenrisulven i norrøn mytologi. Tidsskriftet holdt det gående i ca. to år og var forløper for dagsavisa Den Constitutionelle, som ble stiftet i 1836 med A. M. Schweigaard og U. A. Motzfeldt som redaktører.

Ifølge Welhavenbiografen Anne-Lise Seip forandret Welhavens kultursyn seg gjennom livet. Som ung trodde han fullt og fast på kunstens foredlende virkning, også på kulturpolitikkens område. Etter revolusjonsåret 1848 ble han grepet av en pessimisme som ble forsterket av det han oppfattet som en dominerende materialisme i 1850-årene. Etter dette trakk han seg tilbake i seg selv.Avsnittet referert fra intervju med Anne-Lise Seip i Morgenbladet, 5. oktober 2007.
I 1834 utga Welhaven det omfangsrike arbeidet Norges Dæmring. Et polemisk Digt, med ironiske angrep på hjemlig kultur og patriotene, og især Henrik og Nicolai Wergeland; det skaffet Welhaven noe motbør, blant annet ble han beskyldt for å være fedrelandsforræder. I ettertid har Ingard Hauge karakterisert sonettsamlingen som en «nasjonalkritisk diktsyklus».Ingard Hauge, i Norges litteraturhistorie, bd 2, s. 295

Welhaven valgte ofte sonettformen, men var ikke den første som skrev sonetter i Norge, og mange har gjort det etter ham. I den innledende sonetten, meddeler dikteren at han morer seg med «literaire Landser»:

Avslutningssekvensen skildrer «Norges Dæmring» som en oppvåkning og et morgengry: «Dagen stiger, Søvnen er forbi». Welhaven ønsket at Norge skulle utvikle seg som kulturnasjon. Norges Dæmring slutter på denne måten:

I Dæmringsfeiden som oppstod i kjølvannet av utgivelsen, regner man med at det deltok i alt 45 personer med Welhaven og Nicolai Wergeland som frontfigurer.

 Lyrikeren 
Mellom 1838 og 1860 gav Welhaven ut fem diktsamlinger og én fortelling. Med en rekke nasjonale ballader sluttet han seg til nasjonsbyggerne utover på 1800-tallet. Henrik Wergeland karakteriserte deler av hans forfatterskap som «Juveelarbeide». Litteraturhistorikeren Gerhard Gran skriver på denne måten:

Welhavens Digte udkom vinteren 1838 (datert 1839). For samtiden maa denne digtsamling have været en overraskelse; her var kun faa spor af «fædrelandsforræderen» og «modermorderen»; krigeren har afført sig sin rustning; og frem træder en stille elegisk drømmer. I sit angrep paa Wergeland havde han af digteren forlangt «den egte poetiske resignation, der bringer smerten til at dulme og opløse sig i vemod», og med disse ord er grunntonen i digtene givet.Sitert etter Gerhard Gran i «Joh. S. Welhaven», Nordmænd i det 19de. Aarhundrede, 1914. s. 402.

Welhavens lyrikk er preget av hans estetiske syn. Han gikk inn for en stram oppbygning med klare krav til metrikk og rim. Den strenge, poetiske form er tenkt å virke frigjørende på diktets ånd, og det settes likhetstegn mellom diktets ånd og den frigjorte tanke. Diktning er altså en særegen form for tenkning. Mye av Welhavens poetikk finnes nedfelt i «Digtets Aand» (1844), som begynner slik:

I Norges litteraturhistorie sammenfattes Welhavens kunstsyn på denne måten: «Den evne som dikteren har til å komme i kontakt med det dypeste og sanneste i sitt sinn, har en spesiell betydning i et kultursamfunn som har mistet sin uskyld og umiddelbarhet. Det er kunstnerens spesielle oppgave å knytte forbindelsen med det tapte og trenge gjennom den skorpe av konvensjoner som en moderne sivilisasjon legger om sinnet. Kunsten skal skape en symbolikk som kan bidra til å gi større følsomhet og rikere indre liv».Ingard Hauge i Norges litteraturhistorie b. 2 1974, s. 294


 Dalens sagn og melodi 
Welhaven gjorde tidlig bruk av elementer fra folkekunsten. I sin første diktsamling skriver han om mulighetene i «Dalens Sagn» og «Dalens Melodi».

Flere av Welhavens dikt bygger på norske sagn, gjerne hentet fra Andreas Fayes samling fra 1833, mens andre er inspirert av folkelige viser.

Welhaven var dessuten en tidlig representant for det moderne natursynet. Her skiller han seg vesentlig fra Faye som i forordet til sin sagnsamling beskriver naturen som skremmende og vill. Flere av diktene til Welhaven uttrykker naturromantiske stemninger og lengsel tilbake til barndommen.

I Welhavens første diktsamling finner man blant annet «Nøkken», «Søfuglen» («En Vildand svømmer stille»), og «Sisyphos». Den siste bygger på den greske Sisyfosmyten, men har et samtidig budskap. Samlinga inneholder også det store diktet «Republikanerne», skrevet under inntrykk av Russlands angrep på Polen.



 Personlighetstrekk 
«Det tornede Træ» fra Nyere Digte (1844/45) oppfattes som et selvportrett som også rommer elementer av selvforsvar.

Welhaven kom til å støte flere fra seg med sin polemikk. H. C. Andersen ble for eksempel skremt da han traff Welhaven én eneste gang.

Welhaven hadde også trofaste venner som tidligere medredaktør for tidsskriftet Vidar, Schweigaard, og brødrene Kjerulf. Welhaven gråt da Schweigaard dro utenlands, og da Hjalmar Kjerulf reiste ut i 1844 forteller broren Halfdan Kjerulf: «Welhaven var, som altid ved sådanne Anledninger, lidenskabelig bevæget, og det er klart at han holder inderlig af Hjalmar og os Alle.»Sitert fra Demringens tolker s. 19 Tidvis i ungdomsårene var det søsteren Maren og hennes ektemann Michael Sars, Welhavens skolekamerat, som sto Johan Sebastian nærmest. Ekteparet Sars, foreldre til historikeren Johan Ernst Sars og zoologen Ossian Sars, kom til å bosette seg i Christiania med sine barn; og slik ble de Welhavens omgangsvenner seinere i livet også.

Welhavens livsledsager ble den dansk-franske huslærerinnen Joséphine Bidoulac. Hun hørte til den samme venninneflokken fra ungdomsårene som Camilla Wergeland og den tidligere forloveden Ida Kjerulf, søster av Kjerulfbrødrene. De giftet seg i mai 1845. Polemikeren Welhaven stilnet på denne tid, og hans prosa var ikke lenger så polemisk. Det henger trolig sammen med ekteskapet, og med at Henrik Wergeland døde samme sommer.


 Erindringer 
Welhaven er blitt kalt «erindringens dikter»<ref>[https://ndla.no/subject:1:8bbcfdcb-2edc-4fc0-b8a4-f342514b9f20/topic:3:186579/topic:2:195781/resource:1:127294 Erindringens dikter: J.S. Welhaven]</ref> fordi han ofte diktet om emner som hadde levd i ham lenge før de endelig fant sin dikteriske form. Diktene er ikke sjelden elegiske, stemningsfulle og tilbakeskuende.

Noen av Welhavens dikt er inspirert av hans opplevelse av Camilla Wergeland, også dikt som er skrevet lenge etter at de begge var inngått i andre forhold.

Miljøet i Christiania var lite, og Welhaven traff ikke sjelden sammen med Camilla Wergeland når hun var på bybesøk. De to ble fengslet av hverandre, især var hun hemmelig forelsket i ham, hvilket framgår av hennes brev og dagbøker fra ungdomsårene, der hun som regel omtaler ham som «St. Sebastian», et uttrykk Welhaven satte pris på. Han på sin side var «hendraget» til henneSitert fra brev til Camilla fra 1859, men situasjonen var vanskelig på grunn av forholdet til hennes bror, Henrik Wergeland, og faren, Nicolai Wergeland, som Welhaven lå i offentlige feider med. Han nærmet seg henne, og trakk seg unna igjen flere ganger. Han foreslo at de kunne opprette et smukt søskenforhold. Camilla prøvde gang på gang å reise en mur mot Welhaven, men han klarte ikke helt å holde seg unna, ikke før han forelsket seg alvorlig i Camillas venninne, Ida Kjerulf. Camilla Wergeland ble senere gift med Peter Jonas Collett som tilhørte kretsen rundt Welhaven. Hennes fascinasjon for Welhaven fulgte henne livet ut.

Selv om Ida Kjerulf og Welhaven var glade i hverandre, motsatte hennes foreldre seg forbindelsen, for Welhaven hadde ingen stilling. Først da Ida Kjerulf ble syk av tuberkulose, fikk han lov til å besøke henne. Hun døde bare et par uker etter at han var blitt utnevnt til lektor i filosofi.Gorgus Coward: Diktere og diktekunst (s. 95). Fabritius & sønners forlag, Oslo 1962 Noen av diktene hans handler om sorgen og savnet etter henne. I «Det omvendte Bæger» opptrer ridder Gilbert som har mistet sin kone. En fe tilbyr ham en glemselsdrikk, men han kaster begeret fra seg, for sorgen vil han bære med seg og på skjoldet sitt:

I sorgen kan religiøsiteten hans også ligge åpen. Ett av Welhavens kjente dikt, «Den Salige» fra Halvhundrede Digte (1848/49), bygger på minnet om Ida Kjerulf, og slutter seg nær til hans berømte kjærlighetsbrev til henne.


 Poetisk realisme og nasjonalromantikk 
Welhavens dikteriske praksis hører stilistisk til den poetisk realismen. I emnevalg og interesser tilhører han nasjonalromantikken. Her kan det for eksempel vises til dikt som «En Tribut til Kunstforeningen» som skriver seg fra 1836, og «Møllergutten», det siste ble skrevet etter Myllargutens (Thorgeir Augundsons) konsert i Christiania 1849. Andre dikt som er i pakt med nasjonalromantikken er f.eks. «Dyre Vaa», «I Kivledal», «Koll med Bilen», «Det omvændte Bæger» og «Åsgaardsreien». Welhaven er også opphavsmann til den folkelige visa «Raad for Uraad» (om Gudmund Torsen Storebingen).

Halfdan Kjerulf, bror av Ida Kjerulf, var komponist. Han skulle komme til å gi musikalsk drakt til flere av Welhavens dikt, blant annet «Lokkende toner» om den gåtefulle fuglen med den betagende sangen som fører inn i det skyggefulle, friske skogdypet, og skjenker lengtende drømmer og uforglemmelige opplevelser, men som selv aldri kan nås.


 Universitetslektor og professor 
Welhaven ble i 1840 konstituert som lektor i filosofi ved Universitetet i Christiania. Fast ansettelse fikk han i 1843. Det sto strid om hans utnevnelse. Welhaven hadde ikke engang fullført sin teologiske embetseksamen, og hadde heller ikke publisert noe arbeide av filosofisk art. Henrik Wergeland søkte også på stillingen. Han hadde fullført teologisk embetseksamen og hadde forfattet det store dramatiske verket Skabelsen Mennesket og Messias. Wergelands kandidatur ble vraket. Ti av vurderingskomiteens medlemmer forkastet Welhavens kandidatur, mens et mindretall på tre foreslo ham utnevnt. De vektla hans dikteriske forfatterskap som lå «på et høit nivå og vidnet om filosofisk ånd, en intelligens med overblikk og evne til å diskutere problemer utfra prinsipielle synspunkter».

En av de tre, hans medarbeider fra Vidar-perioden, P.A. Munch, skrev et varmt forsvar på hele tolv sider for Welhaven. Det er sannsynlig at dette virket sterkt. Etter en del videre diskusjon ble Welhaven ansatt på prøve «for å bevise sin duelighed». I 1846 ble han utnevnt til professor i filosofi. Også denne utnevnelsen vakte en del strid, men av bagatellmessig omfang, sammenlignet med utnevnelse til lektor seks år tidligere.

Hans venn Halfdan Kjerulf var til stede en gang Welhaven holdt et foredrag over temaet «Sagaoldets betydning for Norges aandelige liv og om Norges overordnede Stilling i dette fjerne Old». Kjerulf sa etter foredraget:Aldrig har Welhaven talt saa ypperligt, idetmindste aldrig saa varmt og begeistret. De improviserede Ord formede sig under Geniets Magt til de herligste, skjønneste Perioder, og det straalede Beundring paa alles Ansigter.Kjerulfsitatet mangler referanse

Som litteraturhistoriker er Welhaven kjent for avhandlinger om Petter Dass og Johannes Ewald.

 Siste år 
I 1866 ble Welhaven enkemann, og i 1868 måtte han trekke seg fra sin stilling av helsemessige grunner. De siste årene var han plaget av Parkinsons sykdom. 12. november 1868 samlet tusen akademikere seg og gikk i fanetog til Welhavens bolig. Det ble holdt tale der formannen for Det norske Studentersamfund presenterte deltakerne som fredelige arvtakere etter 1830-årenes kamptid, og ville rekke Welhaven en forsonende hånd på vegne av Henrik Wergeland. Welhavens takketale berørte ikke dette punktet. Bjørnstjerne Bjørnson, som primært oppfattet seg om en viderefører av Wergelandtradisjonen, hyllet Welhaven ved denne anledning med diktet «De norske studenters hilsen til Professor Welhaven» som begynner med ordene «Lyt nu, du ludende sanger».

Welhaven levde tilbaketrukket til sin død i 1873. På slutten av livet bodde han i Skovveien i Christiania. En bronsestatue utført av Gunnar Utsond ble i 1908 avduket på  hjørnet av Skovveien og Briskebyveien. Billedhuggeren har framstilt grubleren, melankolikeren og drømmeren, ikke den kamplystne satirikeren fra ungdommen.

Johan Sebastian Welhaven er hedret med gatenavn i flere norske kommuner.

 «En Sangers Bøn» 
Gjennom sine produktive år skrev Welhaven nærmere 30 gravsanger og minnevers til bruk i begravelser.

Blant Welhavens tekster med bibelske motiver, finner man salmen «En Sangers Bøn». Den er kommet med i hans siste diktsamling. Det inneholder disse linjer:

 Bibliografi 
 «Til Henrik Wergeland!», Morgenbladet (lyrikk), august 1830
 Henrik Wergelands Digtekunst og Polemik ved Aktstykker oplyste (litteraturkritikk), 1832
 Norges Dæmring. Et polemisk Digt (lyrikk), 1834
 Digte, 1839 [1838]
 Nyere Digte, 1845 [1844]
 Halvhundrede Digte, 1848
 Reisebilleder og Digte, 1851
 En Sjel i Vildmarken (fortelling), 1856
 En Digtsamling, 1860 [1859]
 Ewald og de norske Digtere (litteraturhistorie), 1863
 Samlede Skrifter, 1867–68
 Samlede Digterværker, Jubilæumsutgave I-VI 1907, gjenutgitt i 1921
 Samlede Digterverker I-III, 1945
 Metaphysik i 100 Paragrafer (forelesningsmanuskript utgitt med kommentarer ved A. Aarnes og E. A. Wyller), 1965
 Samlede verker 1–5 (vitenskapelig utgave med innledning og kommentarer av Ingard Hauge), 1990–92.

 Se også 
 Konflikten mellom Wergeland og Welhaven
 Stumpefeiden
 Dæmringsfeiden
 Campbellerslaget
 Campbellerfeiden

 Referanser 

 Litteratur 
 Wergeland, Nicolai 1833: Retfærdig Bedømmelse af Henrik Wergelands Poesie og Karakteer (tilsvar til Welhavens pamflett av 1832). Ny utgave i 1995, med innledning og kommentarer.
 Løchen, Arne 1900: Johan Sebastian Welhaven – Liv og Skrifter Sars, Johan Ernst: Samlede  Værker IV Gran, Gerhard: Nordmænd i det 19de aarhundrede b. 1
 Hauge, Ingard 1955: Tanker og tro i Welhavens poesi (doktoravh.)
 Hauge, Ingard 1990: «Welhaven og det uutsigelige», i Bibelen i Norge s. 301–312
 Hauge, Ingard 1990: «J. S. Welhaven – mannen, verket, tiden». I:Demringens tolker, en essaysamling om Johan Sebastian Welhaven / ved Asbjørn Aarnes og Paul Grøtvedt ISBN 82-588-0604-1
 Beyer, Edvard 1990: Norsk litteraturkritikks historie 1770–1940. B. 1: 1770–1848. ISBN 82-00-06623-1
 Gumpert, Gregor 1990: Johan Sebastian Welhavens Ästhetik und Dichtungstheorie (Münstersche Beiträge zur deutschen und nordischen Philologie 9), Münster: Kleinheinrich. ISBN 3-926608-44-7
 Vassdal, Tore 2006: Bastian, Johan Sebastian Cammermeyer Welhaven som bergenser og vestlending ISBN 82-7916-041-8
 Seip, Anne-Lise 2007: Demringstid, Johan Sebastian Welhaven og nasjonen''. Aschehoug, 2007 ISBN 978-82-03-19237-1

 Eksterne lenker 



 Johan Sebastian Welhaven i Dagbladet Forfatter
 Welhaven 1807–2007 ved Welhaven-komitéen i Bergen.


Kategori:Norske lyrikere
Kategori:Norske litteraturhistorikere og litteraturkritikere
Kategori:Romantikken
Kategori:Professorer ved Universitetet i Oslo
Kategori:Personer fra Bergen kommune
Kategori:Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Kategori:Blå skilt i Oslo
Kategori:Alumni fra Bergen katedralskole