Milorg

Milorg, fra militær organisasjon, var en militær motstands­organisasjon som ble bygget opp i Norge i løpet av andre verdenskrig. Formålet var å forberede frigjøringen av landet, og å støtte en eventuell alliert invasjon. Milorg drev også et omfattende etterretningsapparat og støttet allierte operasjoner i Norge, samtidig som organisasjonen gjennom krigen var aktiv med egne sabotasje­operasjoner.

På slutten av krigen hadde Milorg flere enn  medlemmer. Av disse var rundt 5000 kvinner, hovedsakelig fra Oslo og de arbeidet særlig med sanitet og kontorarbeid. Eva Kløvstad var leder for Milorg D25 (Hamar). Noen arbeidet i Milorg blant annet som kurerer og var bevæpnet.

 Opprettelse 
Etter det militære nederlaget i 1940 hadde mange soldater og offiserer gjemt unna våpen og holdt kontakten seg i mellom i mindre enheter. Andre grupper ble dannet med utgangspunkt i blant annet idrettslagene. Etter hvert begynte disse gruppene å samarbeide lokalt og allerede høsten 1940 begynte arbeidet med å bygge opp en landsomfattende organisasjon.

Organisasjon oppstod høsten 1940 under navnet «Organisasjonen», også kalt R-gruppen, og ble senere organisert som fem «kamp­organisa­sjoner» våren 1941. Det var uklarheter om kommando­linjene fra alliert hold, og etter en avklaring i spørsmål om sabotasje, bevæpning og lignende, og ikke minst om status i trekantforholdet mellom milorg, regjering og britiske SOE, sendte regjeringen Nygaardsvold et telegram 20. november 1941 til Rådet: «Regjeringen anerkjenner militær­organisa­sjonen i Norge og dens styre representert ved Rådet...». Milorg var dermed en del av det norske forsvar og de som er omtalt som «De enkelte tiltaks periode» var slutt og de var å anse som del av Hjemmefronten som senere ble til Hjemmestyrkene (HS).

Den første gruppen som prøvde å samle motstandsarbeidet ble revet opp av arrestasjoner, ut fra denne gruppens arbeide fortsatte major Olaf Helset sammen med bla professor Johan Holst, kaptein Jakob Schive og oberstløytnant Ole Berg arbeidet med å danne en fast sentralledelse i Oslo – Den sentrale ledelse (SL). Olaf Helset ble arrestert i februar 1941

Knut Møyen organiserte motstandsarbeid blant studenter ved Universitetet i Oslo. Han gjenoppbygget og organiserte motstands­gruppene på Østlandet. Han ble sjef for Milorg og etablerte kontakt med regjeringen i London og norske agenter i Storbritannia. Sommeren 1942 ble Milorg i Drammen rullet opp av Gestapo. Knut Møyen og hans «ordonnans», Erling Lorentzen ble nesten tatt, men Møyen klarte å flykte til Sverige og derfra videre til London. Da han gikk i dekning var det vel 20 000 mann i Milorg. Hans «skygge» og stedfortreder Jens Christian Hauge overtok da som leder.

 Rådet 
Milorgs øverste organ ble kalt «Rådet» og hadde fire medlemmer. Det var flere utskiftinger ettersom medlemmer ble arrestert eller måtte rømme landet. Sommeren 1942 ble juristen Jens Chr. Hauge medlem og han ble den sentrale skikkelsen i organisa­sjonens ledelse og holdt det gående fram til frigjøringen. I november 1944 ble Hjemmefronten samlet under en felles ledelse.

Rådet meldte seg til tjeneste i et brev stilet til Kong Haakon den 10. juni 1941, og det var tydelig at de ikke var særlig imponert over London-regjeringens innsats:

Det er uklart om kongen fikk dette brevet, men svaret kom fra britene i form av et direktiv hvor det går klart fram at det ikke er aktuelt å anerkjenne andre enn den «grunnlovsmessige norske regjering». Forholdet mellom London og Oslo løste seg etter hvert, regjeringen godkjente Rådet som leder for militær­organisa­sjonen 20. november 1941 da følgende ble vedtatt i Forsvarsrådet:

Milorg ble lagt under Forsvarets Overkommando som en egen avdeling – FO 4, men direkte underlagt hærens øverst­komman­derende. Denne avdelingen ble senere delt i to. En avdeling skulle ta seg av Milorg, den andre skulle ta seg av sabotasjeaksjoner (Kompani Linge), og trene instruktører.

 Bedriftsorganisasjonen (B-org) 
Milorgs Bedriftsorganisasjonen (B-org) ble opprettet høsten 1942 for å samle og samkjøre sabotasjen som ble utført av norske arbeidere. Bakgrunnen var at det rundt på arbeidsplassene i Norge allerede fra tidlig under okkupasjonen var blitt gjennomført aksjoner rettet mot okkupasjonsmakten; eksempler var melkestreiken i Oslo i september 1941, som ble initiert av norske jernbanearbeidere, utmeldelser fra Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon (AFL; fra 1957 LO) og underliggende fagforbund etter at fagforbundene hadde blitt nazifisert, og kontingentstreiken . En viktig del av B-orgs ansvarsområde var å bygge opp et apparat og en strategi som ville gjøre det mulig å lamme strategiske norske arbedsplasser ved en alliert invasjon. Det siste krigsåret ble B-orgs innsats også rettet mot å kunne forhindre at tyskerne iverksatte ødeleggelser i forbindelse med en alliert seier (jfr. «den brente jords taktikk»).

B-org var underlagt Forsvarets Overkommando i London, med Milorgs Sentralledelse som mellomledd. Ledelsen i B-org ble kalt Bedriftsledelsen (BL). Den første sjefen for BL var Johs. Fougli. Etter at han ble arrestert i Østfold i desember 1943, sammen med Ola Brandstorp som også hadde en sentral rolle i BL, ble Georg Kværne ny leder for BL frem til april 1944, da han fikk ordre fra Milorgs sentralledelse om å flykte til Sverige.

Deretter ble Kai Knudsen leder for Bedriftsledelsen (BL) i Milorg frem til frigjøringen i 1945.

 Jernbaneorganisasjonen (J-org) 
Høsten 1942 opprettet Milorg den såkalte Jernbaneorganisasjonen (J-org) – omtrent samtidig med opprettelsen av Bedriftsorganisasjonen (B-org). Det var Milorgs sentralledelse som tok initiativet til etableringen av J-org; Johs. Fougli og Georg Kværne sørget for rekrutteringen til J-org. I tillegg til at en hovedoppgave var å forberede seg på en alliert invasjon i Norge, ledet J-org både arbeidssabotasjer og trafikksabotasjer. Eksempelvis sørget medlemmer av J-org ute i distriktene for at godsvogner med materiell som var strategisk viktig for tyskerne, ble ledet ut på feil spor og/eller feilmerket, slik at godset ble forsinket i opptil flere måneder. J-orgs medlemmer sørget også for at det ble begått «feil» som forårsaket avsporinger og sammenstøt, slik at togmateriell og skinneganger ble satt ut av spill. I april 1944 fikk sjefen for J-org, Georg Kværne, ordre fra Milorgs sentralledelse om å flykte ut av landet. Etter Kværne overtok distriktsjefen i Oslo som leder for J-org. 

 SOE og Milorg 
Britene hadde en hemmelig organisasjon SOE som drev operasjoner i okkuperte land, og de hadde startet sitt arbeide i Norge i 1940. De var lenge skeptiske når det gjaldt Milorg, delvis fordi britene ønsket små selvstendige grupper styrt direkte fra Storbritannia, men også fordi en sentralstyrt organisasjon ledet fra et okkupert land var sårbar for infiltrasjon og opprulling.

Militærorganisasjonen i Norge var imidlertid et faktum og kunne ikke avvikles eller splittes opp uten videre. I den såkalte «Stockholms­proto­kollen» fra mai 1943 ble det avklart at Den sentrale ledelse skulle stå for det organisa­sjons­messige og administrative arbeidet med organisasjonen, men Forsvarets Overkommando skulle ha kommando­myndighet.  Det ble også et eget milorgkontor i Stockholm, underlagt militær­inspek­tøren der.

Hjemmestyrkene hadde lenge et anstrengt forhold til SOE fordi britene ønsket å binde store tyske styrker i Norge for å lette presset på kontinentet. For å oppnå dette organiserte SOE kommandoraid som medførte forholdsvis store sivile skader og represalier i Norge uten å samordne seg med Hjemmefronten. Forholdet mellom Milorg og SOE ble avklart ved forhandlinger i Köpmannebro ved Vänern i Sverige 7.-9. mai 1943.

Oppgaver
Milorgs styrker var irregulære styrker som skulle operere bak fiendens linjer, noe som i utgangspunktet ikke var tillatt ifølge Folkeretten blant annet fordi det medførte stor fare for represalier mot lokal­befolkningen. Mot slutten av krigen tok den tyske overkommando i Norge opp spørsmålet med «Oberkommando der Wehrmacht» (OKW) som først svarte at medlemmer av den norske motstands­bevegelsen skulle behandles som stridende hvis de opptrådte i samlede enheter og bar armbind eller andre tydelige kjennetegn. Den tyske politimyndighet i Norge protesterte mot denne tolkningen og OKW bestemte at medlemmer av motstands­bevegelsen bare skulle anerkjennes som stridende når de opptrådte i enheter på en tropp eller mer og i den hensikt å kjempe. «Sabotasje- og terrorgrupper som opptrer som banditter ukontrollert og fra bakhold, kommer ikke inn under denne bestemmelsen.»

I utgangspunktet var Milorgs ledelse «Rådet» svært forsiktig med hvilke oppgaver Hjemmestyrkene skulle ha, de skulle opprettholde ro og orden ved et eventuelt tysk sammenbrudd og gripe støttende inn ved en eventuell invasjon. Styrkene skulle ikke være væpnet før invasjonen var begynt. Rådet endret etterhvert syn på dette og kom høsten 1942 fram til at det ikke var mulig å bøye unna for fiendtlige represalier. Denne beslutningen forverret forholdet til den sivile motstands­bevegelsen, og ledelsen i Kretsen skrev i februar 1943 det såkalte «Partisanbrevet»  til regjeringen hvor de advarte sterkt mot å øke den militære aktiviteten. For å løse opp i spenningen mellom de to delene av hjemmefronten møttes partene i Stockholm i mars/april 1943. Dette møtet var vellykket og var med på føre til delvis oppklaring i forviklingene mellom Milorg og Kretsen, og etterhvert det samarbeid som utviklet seg til Hjemmefrontens Ledelse.

Etter den allierte invasjonen i Normandie, sommeren 1944 kunne de allierte avse fly og utstyr for forsendelser til Norge, og væpningen av hjemme­styrkene kunne begynne. Shetlandsgjengen fraktet våpen på fiskeskøyter over Nordsjøen, senere ble også ubåtjagere tatt i bruk, og allierte fly gjorde over 700 vellykkede slipp over norsk jord.

På denne tiden var norske hjemmestyrker klare til å bli satt inn mot tyskerne, om ikke annet så i form av begrensete aksjoner mot jernbanen for å hindre frakt av tyske tropper og utstyr til kontinentet for å stoppe invasjonen. Også hjemme­front­ledelsen, FO og SOE støttet aksjoner, men denne gangen var det den allierte over­kommandoen (SHAEF) som holdt igjen. De forventet en seier innen utgangen av 1944, og ønsket å ta seg av de tyske styrkene på kontinentet heller enn å måtte angripe 400 000 tyske soldater i «Festung Norwegen». De allierte hadde heller ikke ressurser til å støtte en aktiv motstand i Norge som utviklet seg til full krig. Dette var en stor skuffelse for mange, og nærmest for å holde moralen oppe fikk SOE lov til å sette inn noen grupper.

Situasjonen endret seg utover høsten 1944, de allierte styrkene hadde kjørt seg fast i den tyske motstanden, Arnhem-operasjonen som var et desperat forsøk på å få et brohode over Rhinen hadde mislyktes, og SHAEF forstod at den nok ikke ville få soldatene heim til jul likevel. Den 26. oktober ble det gitt samtykke til begrensede operasjoner, og 5. desember kom et direktiv som ønsket utvidede aksjoner.

Milorgleder Jens Chr. Hauge fortalte i sin bok Rapport om mitt arbeide under okkupasjonstiden – at han var i London på den tiden og hadde møtt liten forståelse for norske aksjoner, men like før han skulle returnere til Norge hadde han fått nye direktiver. Disse ga ordre om å sette i verk «den maksimale sabotasje mot jernbaner og veier som lar seg forene med deres primære oppgave. Hensikten er å hindre og forsinke fienden i å nå Kontinentet ved å drive dem på sjøen hvor våre sjøstrids­krefter kan senke dem, eller tvinge dem til å marsjere på veien. Særlig oppmerksomhet skal vies til sabotasje omkring Trondheim».

Aksjoner begynte omgående og fortsatte helt til krigens slutt. Det er registrert 42 større aksjoner og en hel del mindre som ikke er registrert. Blant de største var Operasjon Betongblanding der over 1000 mann deltok i aksjoner mot jernbanen i Sør-Norge. SHAEF beregnet at norsk og dansk sabotasje hadde redusert den tyske tilbake­trekningen fra fire til mindre enn en divisjon pr måned.

 Antisabotasjen 
Da tyskerne trakk seg tilbake mot slutten av 2.verdenskrig, sørget de for å ødelegge havner, elektrisitetsforsyning, telekommunikasjoner, tuneller og bruer. Hensikten var å skape problemer for en alliert framrykking. En kunne se den brente jords taktikk demonstrert i bl.a. Italia Frankrike og Finland. Vinteren 1944-45 ble Finnmark og Nord-Troms også brent under den tyske tilbaketrekningen fra Finland og befolkningen ble sendt sørover. Både den allierte overkommandoen og de norske myndighetene i Storbritannia ønsket å forhindre eller i alle fall å begrense slike ødeleggelser i Norge. Professor Leif Tronstad ledet planleggingen av Operasjon Sunshine- aksjonen som skulle beskytte kraftverk og industri på Rjukan, Notodden og Noreanleggene. Sivilingeniør Jan H. Reimers fikk ansvaret for å planlegge fem store beskyttelsesaksjoner i samarbeid britiske SOE og Milorg. Operasjon Foscott, Operasjon Carmarthen, Operasjon Polar Bear, Operasjon Antipodes og Operasjon Catterick. Aksjonene ble ledet av offiserer og befal fra de norske styrkene i Storbritannia. Til sammen 19000 menn og kvinner i den militære hjemmefronten ble plukket ut til å være med på disse aksjonene. I tillegg kom de 2600 lokale Milorg-soldatene som sto under Operasjon Sunshines ledelse. Det kom derfor til å bli langt flere motstandsfolk som var aktive i tilknytning til antisabotasje enn med sabotasjeaksjoner.

Gutta på skauen
Langlivannet i Nordmarka nord for Oslo.
Uttrykket Gutta på skauen stammer fra sommeren 1944, da NS-regjeringen skrev ut tre årsklasser med ungdom for å delta i arbeidstjeneste. Hjemme­fronts­ledelsen fryktet at norsk ungdom skulle bli tvunget inn i tysk krigs­tjeneste, og oppfordret via løpesedler, oppslag og radio ungdommen til å boikotte registreringen:

For de som ikke registrerte seg hadde Milorg organisert leirer inne i skogen, fra disse leirene dro en del ungdom til Sverige, noen dro hjem, mens andre ble igjen i leirene og fikk militær opplæring. Disse «cellene» skulle være en del av Milorgs styrker som skulle settes inn i forbindelse med frigjøringen. Imidlertid lot frigjøringen vente på seg, og det kunne bli lange dager inne på skogen inntil maidagene 1945.

 Milorgbaser 
I 1944 starter oppbyggingen av regulære partisanbaser inne i øde fjell og skogsområder. Slike ble opprettet i Sør-Trøndelag  (Hjort), Hedmark (Orm), Sogn og Fjordane og Hordaland (Bjørn West og Bjørn East), Rogaland (Varg) og i Buskerud og Oppland (Elg). Bjørn West og Bjørn East het opprinnelig Fjord.

Base Orm og Base Hjort skulle forsynes via Sverige, men den svenske regjeringen nektet å gi tillatelse til å transportere materiell gjennom Sverige og de ble aldri fullt operative. Opprettelsen av Varg-basen ble vanskelig på grunn av intens tysk aktivitet. Det ble kurset en del mannskaper i denne basen og den mottok 25 flyslipp. Basen Bjørn East fikk problemer på grunn av problemer med radiosambandet med Home Station i England og dermed mangel på forsyninger.

 Base Elg 

Elg ble etter hvert svært omfattende, med et stort område for flyslipp med Eureka-stasjon inne i fjella ved Vassfaret. Basen fikk som oppgave å drive kursing av lagledere og seksjonsledere i Milorg. På slutten av krigen, under Haglebuslaget 24. april 1945, støtte tyske tropper sammen med norske heimefrontkarer på kurs i Eggedal, sørvest i området til Elg. De norske styrkene mistet 5 mann og hadde 3 sårede. De tyske styrkene mistet 7 mann og hadde omtrent like mange sårede. Milorgstyrken trakk seg nordover inn i kjerneområdet av basen og ble oppløst. Totalt mottok basen 38 flyslipp, og hadde på slutten av krigen et lager av materiell og våpen for 2500 mann.

 Base Bjørn West 

Bjørn West ble opprettet som en ordinær militærforlegning og var direkte underlagt Forsvarets Overkommando i London. Her var målet å opprette en stor styrke som skulle være disponibel som innsetningsstyrke. Hvis den ble utsatt for angrep så skulle den enten trekke seg tilbake til fjell­områdene langs Sognefjorden, eventuelt bli evakuert av marinen.

Etter et forsøk på å omringe de norske styrkene i BA 2 ved påsketider var det stille frem til 27. april da tyske styrker og Gestapo ble landsatt i Matre. Litt senere kom tyske krigsskip inn fjorden, og 28. april gikk tyske styrker til angrep på basen etter oppklaring inne på fjellet. De norske styrkene trakk seg ut 4. mai.

 Milorg etter frigjøringen 
Folkerettslig og forfatnings­rettslig var Milorg en integrert del av de norske styrker og hadde vidtrekkende oppgaver i forbindelse med masse­arresta­sjoner og vakthold i fangeleirer for NS-medlemmer. Milorg ble oppløst mot slutten av 1945.

 Milorgdistrikter 
Norge var delt opp i følgende Milorgdistrikter:
D-11 – Østfold fylke samt følgende kommuner i Akershus: Vestby, Kråkstad, Ås, Frogn, Nesodden, Oppegård, Ski, Enebakk, Setskog og Søndre Høland
D-12 – Følgende kommuner i Akershus: Aurskog, Blaker, Nordre Høland, Fet, Rælingen, Sørum, Skedsmo, østre del av Lørenskog med Lillestrøm, Nittedal, Gjerdrum, Ullensaker, Nes, Eidsvoll, Nannestad, Hurdal, Feiring, samt følgende kommuner i Hedmark: Våler, Åsnes, Hof, Brandval, Grue, Vinger, Eidskog, Nord-Odal og Sør-Odal
D-13 – Oslo by samt følgende kommuner i Akershus: Aker, Asker, Bærum og vestre del av Lørenskog – se: Milorg-lag 120/13311
D-14.1 – Følgende kommuner i Buskerud: Sigdal, Krødsherad, Modum, Øvre Eiker, Nedre Eiker, Lier, Røyken, Hurum, samt følgende kommuner i Vestfold: Skoger, Strømm og nordre del av Sande
D-14.2 – Følgende kommuner i Buskerud: Hol, Ål, Hemsedal, Gol, Nes, Flå, Tyristrand, Hole, Norderhov, Ådal, samt følgende kommuner i Oppland: Jevnaker, Lunner, Gran, Brandbu
D-14.3 – Følgende kommuner i Oppland: Vang, Øystre Slidre, Vestre Slidre, Nord-Aurdal, Sør-Aurdal, Etnedal, Torpa, Nordre Land, Søndre Land, Fluberg, Biri, Snertingdal, Vardal, Østre Toten, Vestre Toten, Eina og Kolbu
D-15 – Hele Vestfold med unntak av Skoger, Strøm, nordre del av Sande samt Hvittingfoss kommune i Buskerud.
D-16 – Følgende kommuner i Buskerud: Uvdal, Nordre Rollag, Flesberg, Øvre Sandsvær og Ytre Sandsvær og Øvre Telemark: Notodden, Heddal, Tinn, Hovin, Rauland, Vinje, Hjartdal, Kviteseid, Sauherad og Bø.
D-17 – Nedre Telemark med unntak av Fyresdal og Nissedal
D-18 – Hele Aust- og Vest-Agder fylke, samt Fyresdal og Nissedal i Telemark
D-19 – Hele Rogaland, med unntak av Haugesundshalvøya
D-20.1 – Nord for Boknafjorden og Sandsfjorden, inkludert Suldal i Nordre del av Rogaland, samt syd for Bømlafjorden og Hardangerfjorden / Eidfjorden, inkl Eidfjord kommune, i sydlige del av Hordaland
D-20.2 – Bergen by samt nord for Bømlafjorden og Hardangerfjorden / Eidfjorden  i nordlige del av Hordaland, samt sydlige del av Sogn og Fjordane (syd for Sognefjorden)
D-20.3 – Resten av Sogn og Fjordane fylke (nord for Sognefjorden) med Lærdal kommune.
D-21 – Møre og Romsdal fylke
D-22 – Sør- og Nord-Trøndelag fylke
D-23 – Følgende kommuner i Oppland: Fåberg, Øyer, Østre Gausdal, Vestre Gausdal, Ringebu, Sør-Fron, Nord-Fron, Sel, Heidal, Vågå, Lom, Skjåk, Dovre og Lesja
D-24 – Følgende kommuner i Hedmark: Elverum, Trysil, Åmot, Stor-Elvdal, Sollia, Engerdal
D-25 – Hamar by samt følgende kommuner i Hedmark: Ringsaker, Nes, Furnes, Vang, Løten, Romedal og Stange
D-26 – Følgende kommuner i Hedmark: Tynset, Kvikne, Tolga, Os, Alvdal, Folldal, Ytre Rendal og Øvre Rendal
D-40 – Nordland fylke
D-41 – Troms fylke

 Se også 
 Hjemmestyrkemuseet distrikt 14.2
 Operasjon Gladio
 Norsk motstandsbevegelse under andre verdenskrig

Referanser

 Kilder 

 Sverre Kjeldstadli: Hjemmestyrkene, Aschehoug  Oslo, 1959 (E-bok fra NB)
Martinsen, Per Helge: «Det røde Milorg og samarbeidet med Max Manus og Asbjørn Sunde i 1943», i Byminner, nr. 2-2011, s. 36-44

Eksterne lenker
 Milorg – Hjemmestyrkene – Gutta på skauen 
 Han venta på døden, om Ragnar Ulstein, hos  NRK Sogn og Fjordane

*
Kategori:Organisasjoner etablert i 1940
Kategori:Organisasjoner opphørt i 1945
Kategori:Paramilitære organisasjoner