Ulrich von Hutten

Ulrich von Hutten (1488–1523) var en tysk riksridder, humanist, publisist, politiker og tidlig tilhenger av den lutherske bevegelse.

I Tyskland la Johann Reuchlin og Ulrich von Hutten grunnlaget for reformasjonen før Martin Luther i 1517 slo opp sine 95 teser på kirkedøren i Wittenberg.«Historien om filosofi, samfunn og biologi», UiOHans Ulrich Bächtold: «Ulrich von Hutten», Historisk leksikon for Sveits, 3. september.2009 Sammen med Erasmus av Rotterdam skrev og utga von Hutten anonymt Epistolæ Obscurorum Virorum («Mørkemannsbrevene», 1515-19), der særlig von Hutten bygget bro mellom Erasmus' renessanse-humanisme og Martin Luthers reformasjon. Brevene fra von Huttens penn gjør narr av kristen doktrine ved å være formulert som om de var forfattet av fanatiske teologi-professorer som diskuterer om de bør brenne alle jødiske og hedenske bøker som «ukristelige».Daniel Carranza: The gift of metamorphosis. Goethe's poetic science of form, universitetet i Chicago, juni 2020 (s. 153)

Liv og virke
Bakgrunn
von Huttens far bestemte at han skulle bli munk, og i 1499 ble han brakt til klostret Fulda. Han flyktet derfra i 1505. Deretter vandret han omkring i Tyskland, fattig og utstøtt av sin far. I 1506 kom han til Frankfurt an der Oder hvor et nytt universitet åpnet. Der tok han sin mastergrad og publiserte sitt første dikt.

Han besøkte universitetene i Köln, Erfurt, Frankfurt an der Oder, Leipzig, Greifswald, Rostock, Wittenberg og Wien. 

Karriere
Han skrev dikt og forfattet blant annet to bøker med klagesanger (Querelarum libri duo) om personlige fiender og et dikt om versekunst som vant anerkjennelse. I 1512 reiste han til Italia der han ble tvunget til å ta krigstjeneste. Tilbake i Tyskland fikk han en gunstig ansettelse hos erkebiskop Albrekt av Magdeburg og Mainz.

I 1515 ble han forsonet med familien etter drapet på sin slektning Hans von Hutten av hertugen Ulrich av Württemberg. Det forandret hele von Huttens liv, for han grep nå til satire, de svakes forsvarsvåpen. Med den ene hånden bidro han i de beryktede Epistolæ Obscurorum Virorum («Mørkemannsbrevene»), og med den andre skrev han skarpe brev, veltalende ciceronske orasjoner eller bitende satirer rettet mot hertugen. Disse verkene gjorde ham kjent i hele Tyskland. I desember samme år bega von Hutten seg atter til Italia for juridiske studier, men han viet størstedelen av sin tid til de greske forfatterne, i særdeleshet Lukianos.
Reformering av kirken
Selv om von Hutten ikke fikk noen akademisk tittel, var han allerede en talentfull forkjemper for humanismens sak. I bitende epigramer hadde han refset pave Julius IIs feil og Dominikanernes forfølgelser av Johann Reuchlin. I det satiriske skriftet Epistolæ obscurorum virorum er det meste av andre del (1517) forfattet av ham.

Tilbake i Tyskland i 1517 ble han kronet av keiser Maximilian I med skaldelaurbærene. Fra da av hadde von Hutten sin livsoppgave klart for seg: strid for Tysklands enhet, mot Romas overmakt. Allerede samme år utga han Lorenzo Vallas skrift De donatione Constantini quid veri habeat som angrep selve det angivelige grunnlag for pavens verdslige makt, og ved riksdagen i Augsburg i 1518 oppfordret han i skriftet Ad principes germanos ut bellum turcis inferant exhortatoria den tyske nasjon til kamp mot tyrkerne.

I 1519 forlot von Hutten erkebiskop Albrekts tjeneste. Sammen med Franz von Sickingen foretok han et kort felttog mot sin gamle fiende hertug Ulrich. Følgende år ga han ut satiren Vadisens sive trinitas romana rettet mot fordervet i Roma. Han kom tidlig i kontakt med Martin Luther, men mens denne søkte støtte hos de tyske fyrstene og dermed bidro til å splitte Tyskland, vendte von Hutten seg til den tysk-romerske keiser Karl 5., hvis makt han ville øke ved å nedlegge klostre og bispeseter.

Da keiser Karl like lite som sin bror, kong Ferdinand, ønsket noen kirkelig reformasjon, som dessuten ville bli et politisk spørsmål, oppfordret von Hutten og Franz von Sickingen til revolusjon og kalte ridderskapet til hjelp. Samtidig sluttet von Hutten å bruke de intellektuelles språk, latin, og talte til sine tilhengere på morsmålet i Klag und Vormanung gegen den übermässigen Gewalt des Bapsts («Klage og formaning mot den umåtelige vold fra biskopene») (1520), samt i Neue gespräche («Nye taler») (1521).

Resultatet av riksdagen i Worms inspirerte von Hutten til ytterligere fanatisk virksomhet. Han ga ut en mengde kampskrifter, og i byene forsøkte han forgjeves å få adelens støtte til å  innskrenke fyrstenes makt og opprettelsen av en tysk nasjonalkirke.

Slutten
På slutten av 1522 innledet Sickingen striden som anfører for ridderskapet ved Rhinen. Da hans angrep på Trier mislyktes, fjernet han von Hutten. 

I 1523 kom det til uenighet mellom von Hutten og Erasmus, der von Hutten anklaget vennen for å svikte Tysklands kamp mot pavekirken. Erasmus kalte von Hutten «en venn som brått ble en fiende» og hevdet at ingen noen hadde angrepet ham med større fiendskap. Kort etter von Huttens død utga Erasmus Svamp til å tørke vekk Huttens ærekrenkelser. («Jeg bebreidet ham aldri hans lastefulle liv som ikke engang hans ynkelige sykdom (syfilis) fikk ham fra, heller ikke spill og kvinner, eller konkursen som fulgte av hans ødselhet, den massive gjelden og de skuffede kreditorene.»)

von Hutten på sin side var bitter over at Erasmus skydde og ignorerte ham de to månedene von Hutten var i Basel. Erasmus var tydeligvis redd for at noen skulle forbinde ham med en person som var under keiserens bann, nedsunket i gjeld, og fysisk frastøtende av en kjønnssykdom. Fra da av var Erasmus en uforsonlig fiende ikke bare av von Hutten, men også av alle som forsvarte eller hjalp ham.

von Hutten var på flukt fra keiserens Reichsacht («riksakt»), i praksis dødsstraff, en ordning rettsgyldig innenfor det tysk-romerske rike med opphav tilbake i folkevandringstiden, der den dømte ble kalt vogelfrei («fuglefri», «fri som fuglen») - slik det skjedde med Martin Luther som ble erklært «fuglefri» da han nektet å tilbakekalle sine læresetninger. Omkom en «fuglefri» person, ble liket hans overlatt fuglene til fortæring.
Da Erasmus snudde von Hutten ryggen, tok i stedet Huldrych Zwingli seg av den dødssyke mannen i Zürich og skaffet ham ro og hvile - ironisk nok i et kloster, diskret avskjermet på en øy (Ufenau), enda eiendommen tilhørte - og fortsatt tilhører - Einsiedeln kloster. Dette er nokså typisk for datidens mange gråsoner, der en ivrig reformist som von Hutten fikk beskyttelse på den katolske kirkes grunn. Graven hans på Ufenau er merket med en enkel gravstein som først ble satt opp i 1959. Et skjelett funnet i 1950-årene ble antatt å være hans; men nok et skjelett funnet i 1968 avslørte at dette måtte være feil. Det sistnevnte inneholdt nemlig kvikksølv, overensstemmende med kuren von Hutten ble behandlet med for sin syfilis. Begge skjelettene har likevel fått plass under gravsteinen.The two graves of Ulrich von Hutten]</ref> Strindberg hevdet i 1903 i sitt skuespill Näktergalen i Wittenberg at Ulrich von Hutten «helbredet seg med guajak», men legen Hans Moëll<ref>[https://www.researchgate.net/scientific-contributions/HANS-MOELL-83170455 «Hans Moëll», researchgate.net ved universitetet i Lund skriver i sin bok Ulrich von Hutten, guajak och franska sjukan (1984) at dette ikke kan stemme; for virkningen man iblant mente å se av guajak, hadde mer å gjøre med sultekuren som ble brukt mot syfilis. Denne endret immunologiske forhold slik at syfilitiske sår i sene stadier av sykdommen kunne heles midlertidig.
von Hutten regnes som den første europeer med syfilis som beskrev sin egen sykdom, dette så detaljert at han regnes som den best dokumenterte etter-colombianske syfilitiker. Selv om Hans Holbeins portrett klart viser hudlesjoner som tyder på syfilis, er ikke historikerne helt enige om portrettet av en ung mann virkelig er av von Hutten det året han døde. Andre avbildninger av ham er svært ulike denne.

 Referanser 

 Litteratur 

 Eckhard Bernstein, Uwe Naumann: Ulrich von Hutten. Mit Selbstzeugnissen und Bilddokumenten. In: Rowohlts Monographien. Band 394, Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1999 (Erstausgabe 1988), ISBN 3-499-50394-8.
 Otto Flake: Ulrich von Hutten. S. Fischer Verlag, 1929 (1985), ISBN 3-596-25836-7.

 Georg-Wilhelm Hanna: Die Ritteradligen von Hutten, ihre soziale Stellung in Kirche und Staat bis zum Ende des Alten Reiches. Ministerialität, Macht und Mediatisierung. Hanau 2007. ISBN 3-935395-08-6 (zgl. Dissertation, Universität Bamberg 2006; Volltext)
 Hajo Holborn: Ulrich von Hutten. In: Kleine Vandenhoeck-Reihe. Band 266, Erweiterte Neuauflage, Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1968 (Erstausgabe bei Quelle&Meyer, Leipzig 1929).
 Peter Laub, Ludwig Steinfeld: Ulrich von Hutten. Ritter – Humanist – Publizist (1488–1523). Katalog zur Ausstellung des Landes Hessen anläßlich des 500. Geburtstages. Gutenberg, [Hofheim] 1988 (Ausstellung in Schlüchtern vom 3. Juli bis zum 11. September 1988, herausgegeben vom Land Hessen in Zusammenarbeit mit dem Germanischen Nationalmuseum).
 Johannes Schilling, Ernst Giese (Hrsg.): Ulrich von Hutten in seiner Zeit. Evangelischer Presseverband, Kassel 1988.
 Volker Press: Ulrich von Hutten: ein deutscher Held oder gescheiterter Außenseiter?. Hessischer Rundfunk, Frankfurt am Main 1988.
 Günter Scholz (Hrsg.): Ulrich von Hutten (1448–1523) Glanzvoller Humanist, gescheiterter Reichsreformer. Stadtarchiv, Böblingen 1989 (Ausstellungskatalog).
 Nikolaus von Preradovich: Ich hab's gewagt mit Sinnen. Ulrich von Hutten und seine Zeit. Österreichische Landsmannschaft, Wien, 1988.
 Franz Rueb: Ulrich von Hutten. Ein radikaler Intellektueller im 16. Jahrhundert.'' Verlag Klaus Wagenbach, Berlin, 1976.


Kategori:Tyske renessansehumanister
Kategori:Tyske politikere
Kategori:Reformasjonen
Kategori:Personer fra Main-Kinzig-Kreis