Wehrmacht

:For rockegruppen med samme navn, se Wehrmacht (band)

Wehrmacht eller mer formelt Deutsche Wehrmacht (tysk for «vernemakten» eller «forsvaret») var navnet på Tysklands regulære militære forsvar fra 1935 til 1945, det vil si gjennom det meste av perioden med nasjonalsosialistisk styre. 

Det tidligere Reichswehr ble ved lov i 1935 gitt det nye navnet Wehrmacht og samtidig ble verneplikten gjeninnført; Wehrmacht gjennomgikk en massiv opprustning frem mot andre verdenskrig. Totalt tjenestegjorde over 18 millioner menn i Wehrmacht i løpet av dets eksistens. Wehrmacht var overveiende basert på verneplikt, men hadde en liten kjerne av yrkessoldater; det er anslått at nærmere 95 % av personellet under andre verdenskrig var vernepliktige.W. Wette (2009): The Wehrmacht. Side 158. Harvard University Press. 

Myten om det rene Wehrmacht ble skapt av tyske generaler og politikere etter andre verdenskrig og sto sterkt i mange år, men har blitt avslørt siden 1990-årene, Wehrmacht var en fullverdig partner i regimets industrielle massemord.

Wehrmacht ble endelig demobilisert i august 1946 og ble senere som følge av den tyske gjenopprustningen i 1950-årene etterfulgt av Bundeswehr i Vest-Tyskland og Nationale Volksarmee i Øst-Tyskland. I dag, etter Tysklands gjenforening, kalles det tyske forsvaret Bundeswehr. Wehrmacht er på tysk i utgangspunktet et generelt begrep for et lands forsvar på samme måte som det norske ordet «forsvar», og ble særlig i eldre språkbruk også brukt på tysk om andre lands forsvar. Ved grunnleggelsen av Bundeswehr i 1955 ble uttrykket neue Wehrmacht først brukt som arbeidstittel.Hermann Vinke (2009): Die Bundesrepublik: eine Dokumentation mit zahlreichen Biografien und Abbildungen. Side. 70. ISBN 9783473552283

 Organisasjon 
Wehrmacht besto av Heer (hæren), Kriegsmarine (sjøforsvaret) og Luftwaffe (flyvåpenet). Waffen-SS (den militære delen av Schutzstaffel) var formelt direkte underlagt Reichsführer-SS, noe som gav en viss selvstendighet i forhold til overkommandoen for Wehrmacht, men utover krigen ble Waffen SS knyttet nærmere OKW, OKH etter som behovet for bedre operativ koordinering ble sterkere da krigen gikk dårligere for Tyskland. I tillegg var etterretningstjenesten Abwehr underlagt Wehrmacht inntil den ble oppløst etter 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler i 1944.

Hver av forsvarsgrenene hadde sin egen Oberkommando (overkommando). Etter planen skulle Wehrmachts egen overkommando, Oberkommando der Wehrmacht (OKW), fungere som en overordnet enhet, til samordningen av våpengrenenes operasjoner, slik den gjorde under [Operasjon Weserübung, men OKW endte i praksis opp som en konkurrerende avdeling til hærens overkommando. Hærens overkommando fikk ansvaret for operasjonene på østfronten, mens OKW hadde ansvaret med å styre hærens oppdrag ved andre krigsskueplasser.

På slutten av andre verdenskrig, særlig etter 20. juli-attentatet som hadde utspring i Wehrmachts offiserskorps, ble Hitler mer og mer paranoid og stolte ikke på OKW, men mer på sin egen dømmekraft og militære innsikt som i stor grad var basert på hans personlige opplevelser i skyttergraven under første verdenskrig. Han tok derfor mer eller mindre over rollen til OKW.

Wehrmacht var den eneste institusjonen med styrke nok til å kunne velte det nasjonalsosialistiske regimet, og da krigslykken snudde, skjerpet SS disiplinen og slo hardt ned på misnøye. Det totale antall tyske soldater som ble henrettet for angivelige disiplinærbrudd, anslås til nærmere 15 000.Omer Bartov: Hitler's Army, Oxford University Press, New York 1991, ISBN 0-19-506879-3 professor Sönke Neitzel anslår at om lag 20 tusen dødsdommer ble fullbyrdet, til sammenligning henrettet amerikanerne 146 soldater, mens det er anslått at Den røde armé henrettet rundt 150 tusen soldater.Neitzel 2012, s. 258

 Ordrer og instrukser 
miniatyr|Den tyske majoren Josef Nichterlein og hans assistent hauptmann Hamel, som representerte Wehrmacht, den tyske okkupasjonsmaktens militærvesen, overgir Akershus festning til den norske hjemmefrontens representant Terje Rollem i mai 1945.
«I fremtiden er hardhet mildt i øst,» (Im Osten is Härte mild für die Zukunft) uttalte Hitler til OKW.Peter Longerich: Hitler, Biographie, Siedler verlag 2015, ISBN 3827500605.  13. mai 1941 kom lov om utøvelse av domsmyndighet i krig som opplyste at «for handlinger som begås mot fiendtlige sivilpersoner av medlemmer av Wehrmacht, består intet påbud om strafferettslig forfølgelse, heller ikke når handingen samtidig er en militær forbrytelse eller forseelse.» Dette gav i realiteten grønt lys for alle typer overgrep mot sivilbefolkning.

General Walther von Brauchitsch innså at dette ville undergrave Wehrmacht-soldatenes moral fullstendig. Da en krigsrett dømte major Salah til døden fordi han hadde drept fem polske kvinner, forlangte Brauchitsch dommen fullbyrdet. Hitler intervenerte og sørget personlig for at dommen ble omgjort til fengselsstraff.Guido Knopp: Hitlers krigere (s. 108), forlaget Historie & kultur, Oslo 2008, ISBN 978-82-92870-06-8

23. juni 1941 kom det for første gang en militær ordre om tiltak mot jøder. Da sendte OKW ut en ordre om å gå «hensynsløst» frem mot «kolportører av bolsjevistisk hets, franktitører, sabotører og jøder».

6. juli 1941 kom en aktiv drapsordre, Retningslinjer for behandling av politiske kommissærer: «Pågriper man slike under kamp eller motstand, skal de uten unntak straks elimineres med våpen.» Instruksen inneholdt imidlertid ingen anvisning for hvordan man kunne vite at noen blant krigsfangne faktisk var politiske kommissærer. «Kommissærordren» ble ikke opphevet før i 1942, da det ble klart at den bare styrket Den røde hærs moral.

Ingen høytstående Wehrmacht-offiser reagerte formelt på disse instruksene ved å tre tilbake fra sin stilling eller protestere, til tross for at det åpenbart ville medføre krigsforbrytelser å gjennomføre dem. Ved krigsforbrytersakene etter krigen påberopte de seg disse ordrene og at de ikke hadde noe annet valg enn å følge ordrer. OKW-sjefen Wilhelm Keitel beskrev aksjonene til Einsatzgruppen som «svært formålstjenlige».Guido Knopp: Hitlers krigere (s. 114-16)

 Krigsforbrytelser 
[[Fil:Polish_POWs_shot_by_Wehrmacht_1939.jpg|thumb|Rundt 300 polske krigsfanger henrettet av regulære tyske styrker i Ciepielów 9. september 1939.<ref>[https://timenote.info/en/events/Massacre-in-Ciepielow Massakren i Ciepielów, timenote.info]</ref>]]
Det store antall krigsfanger som omkom i tysk varetekt under andre verdenskrig var Wehrmachts største krigsforbrytelse. Samtidig er det viktig å nevne at alle de krigførende land i varierende grad drepte krigsfanger; dette var ikke unikt for Wehrmacht.Neitzel 2012, s. 312 Det som særmerket Wehrmachts krigsforbrytelser, var deltakelse i massiv utryddelse av både sovjetiske krigsfanger og ulike lands jødiske sivilbefolkning.Neitzel 2012, s. 321

 Russerfanger 
Av rundt 5,7 millioner sovjetiske soldater i tysk fangenskap døde opp mot 3,3 millioner i årene 1941-45, muligvis det største massedrap i menneskehetens historie på en spesiell gruppe, regnet etter antall dødsfall daglig (1941-42).The mass murder of Soviet POWs during WWII; Wiener holocaust library, 14. mai 2024

Fangebehandlingen på østfronten sto i kontrast til andre frontavsnitt; av anglo-amerikanske krigsfanger i Tyskland var dødsraten 1–3 %.Neitzel 2012, s. 311«Wehrmachts største forbrytelse var massemord på sovjetiske krigsfanger. Av rundt 5,3 til 5,7 millioner medlemmer av Den røde armé som var i tysk varetekst, døde mellom 2,5 og 3,3 millioner, anslagene varierer (45 til 57 prosent).» Neitzel 2012, s. 106

 Tyske fanger i Sovjetunionen 
Tyske soldater i sovjetisk fangenskap ble satt inn i Gulag-systemet som arbeidskraft i krigsindustri og i gjenreisning etter krigen. En vesttysk kommisjon kom frem til at 3 060 000 tyske stridende hadde sittet i sovjetisk fangenskap, og at 1 094 250 omkom der.Erich Maschke: Zur Geschichte der deutschen Kriegsgefangenen des Zweiten Weltkrieges 1962-74, bind 15 s. 207 Noen satt helt til 1956, og tyske krigsfanger i Sovjet utgjorde den største fangegruppen holdt tilbake av en alliert nasjon.[https://www.historians.org/perspectives-article/beyond-the-archive-what-gis-mapping-reveals-about-german-pows-in-soviet-russia-february-2019/ Susan Grunewald: Beyond the Archive; German POWs in Soviet Russia]</ref> I mai 1950 etterlyst en engelsk biskop i parlamentet 1,5 million tyske krigsfanger det ikke var gjort rede for.<ref>Tale 23. mai 1950, House of Lords Ved østfronten ble fienden iblant henrettet heller enn tatt til fange.«Meldingene om mishandling av tyske fanger, men også lemlesting av skadede og likvidering av tyske soldater som overga seg, tok ingen ende under hele Russlandskrigen. Rapportene om dette er for tallrike og for godt dokumentert til at de bare kan bero på fantasi. I dag anslås at 90 til 95 prosent av alle tyske krigsfanger som havnet i hendene på Den røde armé, ikke overlevde fangenskapet, og for det meste ble tatt livet av direkte ved fronten. Nyhetene om sovjetiske forbrytelser mot tyske sårede og fanger økte villigheten til hensynsløs fremferd, som allerede eksisterte i enhetene i østhæren.», Neitzel 2012, s. 107 Tyske soldater også på vestfronten som overga seg, risikerte nedskyting i stedet for å bli ført til fangeleirer. Den amerikanske 82nd Airborne Division forholdt seg typisk nok ikke veldig annerledes til tyske soldater under kampene i Normandie i 1944, enn SS-divisjonen Götz von Berlichingen gjorde overfor anglo-amerikanske soldater.Sönke Neitzel 2012, s. 312–313

 Kampmoral 
Gjennom stort sett hele andre verdenskrig hadde Wehrmacht høy kampmoral, som regel kjempet avdelinger så lenge de hadde ammunisjon. Det å overgi seg uten å kjempe ble sett ned på, og nedvurdering av de som overga seg lett var ens, og ble delt av soldater og offiserer som både var tilhengere av Hitler, og motstandere av nasjonalsosialismen.«Like fullt viser dette eksempelet hvilken stor betydning lydighet og pliktoppfyllenhet hadde i referanserammen, særlig hos offiserskorpset. Å bryte ut av denne rammen synes bare å være mulig i ekstreme nødssituasjoner, så å si i aller siste øyeblikk, Denne holdningen ble interessant nok lite påvirket av politiske overbevisninger. Det fantes massevis av regimekritikere som klaget bittert over ulykken nazistene brakte over Tyskland og samtidig var forarget over at infanterister lot seg ta til fange uten større motstand.», Neitzel 2012, s. 231 I Wehrmacht var soldater og offiserers forventning til andre og seg selv at de skulle være tapre, lydige og pliktoppfyllende, en norm som holdt seg under hele krigen.«Tapperhet, lydighet og pliktoppfyllenhet bestemte i aller første rekke oppfatningen av soldatmessige handlinger, og dette vurderingsmønsteret forble stabilt under hele krigsforløpet. Biografiske forutsetninger påvirket nesten ikke dette synet, like lite de politiske. Disse tolkningene var like innlysende for filosofer med doktorgrad som for bankansatte og bakersvenner, for overbeviste sosialdemokrater som for glødende nasjonalsosialister. Enda så store sosiale forskjeller det var mellom de 17 millioner Wehrmacht-soldatene, delte de det samme militære verdisystemet under hele tjenestetiden.», Neitzel 2012, s. 232 Derimot var det en viss forskjell mellom våpengrenene. Blant tjenestegjørende i den tyske marinen spilte tapperhet, stolthet, hardhet og disiplin en større rolle enn i hæren og flyvåpenet.Neitzel 2012, s. 232–233

Mot slutten av krigen forsøkte både den politiske og militære ledelsen å skjerpe kravene troppene, for at de skulle holde ut og kjempe til siste mann. Til tross for ordre fra ledelsen så var det mange eksempler på enheter i Wehrmacht som overga seg når videre kamp syntes nytteløst, og slik overgivelse uten å kjempe til døden ble utført av alt fra mindre enheter til hele arméer og byer, som de tyske styrkene i Nord-Afrika og tyske styrker i Paris. Først etter Ardenneroffensiven (16. desember 1944–15. januar 1945) ble Wehrmachts kampmoral merkbart redusert.Neitzel 2012, s. 234–245

I etterkrigstiden har det vært en langvarig diskusjon mellom historikere om hva som fikk Wehrmacht til å kjempe, og ideologi har vært vist til som en viktig faktor. Historikeren Sönke Neitzel og sosialpsykologen Harald Welzer avviser at ideologi var viktig, og fremhever krigens referanserammer som hovedårsak.«Etter vårt syn er den avgjørende faktoren forskyvningen av referanse-rammen fra den sivile tilstanden og over til krigens, og viktigere enn alle verdensanskuelser, disposisjoner og ideologiseringer. Disse er bare viktige for det soldatene anser som forventet, rettferdig, irriterende eller opprørende, men ikke for det de gjør. Det kan høres altfor kortfattet ut sett i sammenheng med det som soldatene har forårsaket, men krigen danner en hendelses- og handlingssammenheng der mennesker gjør ting de under andre betingelser aldri ville gjort. I denne sammenhengen dreper soldater jøder uten å være antisemitter, og de forsvarer landet sitt fanatisk, uten å være nasjonalsosialister. Det er på tide å slutte med å overvurdere det ideologiske. Det ideologiske kan gi påskudd til en krig, men forklarer ikke hvorfor soldater dreper eller begår krigsforbrytelser.», Neitzel 2012, s. 300Neitzel 2012, s. 315–322

I 1958 ble det utbetalt rundt 1 550 pensjoner til generaler eller deres enke, og til rundt 2 000 høyere funksjonærer eller deres enke. En generalfeltmarkskalks pensjon var da på 2 500 DM.Raul Hilberg: The destruction of the European Jews, bind 3 (s. 1089), New York 1985

Grader og distinksjoner
Generaler
mini|500px|none|1. Generalfeldmarschall (Feltmarskalk), fra 1942; 2 Feltmarskalk (til 1942); 3 Generaloberst; 4 General; 5 Generalleutnant (Generalløytnant); 6 Generalmajor.
Offiserer
mini|500px|none|7. Oberst; 8. Oberstleutnant (Oberstløytnant), her Overfeltveterinær i Veterinærkorpset; 9. Major;, 10. Hauptmann (Kaptein);, 11. Oberleutnant (Løytnant); 12. Leutnant (Fenrik).

Underoffiserer
mini|500px|none|13. Stabsfeldwebel (Fanejunker); 14. Oberfeldwebel (Kommandersersjant); 15. Feldwebel (Furer); 16. Unterfeldwebel (Sersjant 1. klasse); 17. Unteroffizier (Sersjant).

Mannskaper
mini|500px|none|18. Stabsgefreiter (Korporal 1. klasse; 19. Obergefreiter (mehr als 6 Dienstjahre) Korporal (med mer enn 6 års tjeneste); 20. Obergefreiter (Korporal); 21. Gefreiter (Visekorporal); 22. Oberschütze (Ledende menig).

 Se også 
 Heer, «hær», tysk eller annen nasjonalitet.
 Kriegsmarine, det tyske sjøforsvaret i Nazi-Tyskland.
 Luftwaffe, det tyske luftvåpen.

 Fotnoter 

 Referanser 

 Kilder 

 Neitzel, Sönke og Welzer, Harald: Soldater: beretninger om krig, drap og død'', Forlaget Press, Oslo, 2012 ISBN 978-82-7547-497-9

 Eksterne lenker 

 Lexicon der Wehrmacht: Utstyr, enheter, uniformer og personer (tysk)


Kategori:Militære enheter under andre verdenskrig
Kategori:Det tredje rike
Kategori:Tysklands historie (1933–1945)
Kategori:Organisasjoner etablert i 1935
Kategori:Organisasjoner opphørt i 1945
Kategori:Tyske nedlagte militære avdelinger og forband