Kurfyrste

Kurfyrste (tysk Kurfürst, av middelhøytysk kur, «valg» og fürste «fyrste», latin princeps elector imperii eller elector)«kurfyrste», NAOB var en tittel for de fyrstene i det tysk-romerske rike som utgjorde kurfyrstekollegiet og som fra slutten av 1200-tallet var de eneste som hadde stemmerett ved valget (middelhøytysk: kure, jf. norsk kåring)«kåre», NAOB av romersk konge. Den som ble valgt til romersk konge ble tradisjonelt senere kronet til tysk-romersk keiser (fram til 1500-tallet av paven ved Vatikanet Roma). Karl V (valgt 1519) var den siste keiseren som ble kronet (1530). Hans etterfølgere antok tittelen «valgt keiser av romerne» (tysk: erwählter Römischer Kaiser; latin: electus Romanorum imperator) ved deres kroning som konger.

Verdigheten i å være kurfyrste hadde stor prestisje og ble ansett for å stå bak bare keiseren, kongene og de øverste hertugene.«Precedence among Nations», Heraldica.org. Kurfyrstene hadde eksklusive privilegier som ikke ble delt med andre fyrster av imperiet, og de fortsatte å ha sine opprinnelige titler ved siden av å være kurfyrster.

De syv kurfyrstene fungerte som elektorat fra 1273, da den første habsburgske keiseren Rudolf I av Habsburg ble valgt, og denne valgordningen ble offisielt forankret i den tyske riksforfatningen av 1356, kalt den gyldne bulle.Wolf, Armin (26. februar 2020): «Electors», Historisches Lexikon Bayerns I denne «grunnloven» ble også kurfyrstenes rettslige immunitet innenfor sine respektive territorier fastslått. Gjennom valgordningen bidro kurfyrstene til å holde sentralmakten svekket ved å hindre arvelig keiserembete, og suvereniteten kurfyrstene oppnådde i 1356 gjorde at det tyske statsapparatet i stor grad utviklet seg innenfor disse riksfyrstedømmene fremfor hos keisermakten.«The Golden Bull of the Emperor Charles IV 1356 A.D.», Avalon Project

 Sammensetning av kurfyrstekollegiet 
Fra senmiddelalderen til 1600-tallet besto kurfyrstekollegiet av syv riksfyrster, tre geistlige og fire verdslige:

 erkebiskopen av Mainz
 erkebiskopen av Köln
 erkebiskopen av Trier
 pfalzgreven ved Rhinen
 kurfyrsten av Sachsen
 markgreven av Brandenburg
 kongen av Böhmen

I det 17. århundre ble kollegiet utvidet med:

 hertugen av Bayern
 hertugen av Braunschweig-Lüneburg (det senere kongeriket Hannover)

Riksdeputasjonshovedbeslutningen fra 1803 opphevet de geistlige kurene Köln og Trier samt den pfalziske kur, og overdro Mainz-kurverdigheten til det nye fyrstedømmet Regensburg-Aschaffenburg. Fire nye riksfyrster mottok kurverdigheten, men kunne ikke lenger utøve den etter det gamles rikets ende i 1806. Disse var:

 erkebiskopen av Salzburg
 hertugen av Württemberg
 markgreven av Baden
 landgreven av Hessen-Kassel

 Referanser 

 Litteratur 
 Bagge, Sverre (2004): Europa tar form. Oslo: Cappelen.
 Bryce, J. (1887): The Holy Roman Empire, 8. utg. New York: Macmillan.
 Chambers, Ephraim, red. (1728): «Elector», Cyclopædia, or an Universal Dictionary of Arts and Sciences
 Imsen, Steinar (2000): Europa 1300–1550. Oslo: Universitetsforlaget.
 Johannes, Klaus-Frédéric (2008): «Die Goldene Bulle und die Praxis der Königswahl 1356–1410», Archiv für mittelalterliche Philosophie und Kultur. Bd. 14, s. 179–199.
 Wolf, Armin, red. (2002): Königliche Tochterstämme, Königswähler und Kurfürsten. Klostermann, Frankfurt am Main , , (Studien zur europäischen Rechtsgeschichte 152).

 Eksterne lenker 


Kategori:Tysklands historie
Kategori:Adelige titler