Apokope

Apokope (fra gresk ἀποκοπή, «avkutting») betegner i språkvitenskapen bortfall av lyder eller stavelser sist i ord. Ofte skyldes bortfallet at stavelsen tidligere var trykksvak. Hvis en for eksempel sammenligner latin lup[us] (ulv) med fransk loup, ser en at den siste stavelsen i latin har falt helt bort i dagens fransk.

I norske dialekter er det to kjerneområder for apokope: Trøndelag og Nordland. I Nordland er apokopen på sitt sterkeste, hvor så godt som alle trykksvake e-er er forsvunnet. I Trøndelag er det ikke apokope i såkalte jamvektsord.

Her er et eksempel på ulik grad av apokope i infintiv:
{| class="wikitable"
|-
! Norrønt
! Trøndelag
! Nordland
|-
| å líka, å kasta(inf., lang rotstavelse)
| å lik', å kast(apokope)
| å lik', å kast(apokope)
|-
| å bera, å vera(inf., kort rotstavelse)
| å bærra/bårrå, å værra/vårrå o.l.I yngre trøndermål og i byene kan man også finne de apokoperte formene å bær', å vær'.(ikke apokope)
| å bær', å vær(apokope)
|}

Apokope er ikke et fenomen som er begrenset til infinitiver. En mye brukt eksempelsetning for å illustrere apokope i dens kjerneområde er:
E sku' te Fausk' å kjøp' kak' førr ei kron'.
Her vises apokopen til fulle i:
 Preteritum (sku''')
 Infinitiv (kjøp)
 Substantiv (kak'  og kron)
 Stedsnavn (Fausk)

Andre norske dialekter har ikke apokope i stavelsen nærmest trykkstavelsen, men i stavelser lenger bak, f.eks. båtan'' (båtane).

Se også
Kløyvd infinitiv
Jamvekt

 Fotnoter 

Kategori:Lingvistikk