Arne Randers Heen

Arne Randers Heen (1905–1991)Goksøyr, Matti. (2009, 13. februar). «Arne Randers Heen». I Norsk biografisk leksikon. Hentet 31. desember 2016 fra www. var en norsk skredder, fjellklatrer og motstandsmann under andre verdenskrig. Han besteg 1555 meter høye Romsdalshorn 233 ganger og fikk tilnavnet «Kongen av Romsdalshorn». Han var landets ledende fjellklatrer fra 1920-tallet til omkring 1960, men en outsider i forhold til miljøet i Norsk Tindeklub på Kolsås og Turtagrø. Under den tyske okkupasjonen drev han etterretningsarbeid og ga viktig bistand til andre motstandsfolk.

 Bakgrunn 
Arne Randers Heen ble født 4. april 1905 i Isfjorden i Romsdal. Hans mor, Sofie Heen, kom fra Isfjorden i Romsdal. Faren var ingeniøren Gunnar Randers (1877–1963) som også var far til Gunnar Randers. Kristofer Randers var en slektning. Heen vokste opp i Isfjorden og bodde senere på Åndalsnes der han arbeidet som skredder. Han gikk i lære hos onkelen Knut og tok over forretningen etter onkelen. Moren Sofie arbeidet en tid som stuepike i Ålesund og ble der kjent med ingeniøren Gunnar Randers som arbeidet med gjenoppbygging av byen etter brannen i 1904. Sofie Heen var også skredder og sydde blant annet til nordlandshandlere. Arne Randers Heen gikk på gymnas (latinartium) i Volda. 

Han var gift med danskfødte Bodil Roland (1917–2007), også hun en ivrig tindebestiger. Isfjorden blir kalt «konfeksjonens vugge» i Norge og Heen lærte seg tidlig skredderfaget. Senere deltok han i den årlige Nordlandshandelen til Lofoten, der skreddere fra Romsdal solgte sko og klær til fiskere.Søvik, Per Jarle; Søvik Edmund. "Nordlandshandelen. En særegen handelsveg i indre Romsdal gjennom 100 år." Isfjorden Bygdelag. 1986. 132 sider. ISBN 82-90393-20-2

Heen døde 7. februar 1991 i  Rauma.

Andre verdenskrig

 Hjemmefronten 
Heen og andre nordlandsfarere var i Lofoten under invasjonen av Norge 9. april 1940. Da han kom hjem var huset nedbrent etter bombingen av Åndalsnes og av isøksen forært av Carl Hall var bare metallet uskadet. 

Under okkupasjonen var Heen aktiv i Hjemmefronten. På eget initiativ laget han kart over tyske militære anlegg i Romsdalen, og da han fikk kontakt med motstandsbevegelsen ble det overlevert til rette vedkommende. Heen fikk usynlig blekk slik at han kunne sende beskjeder kamuflert i annen korrespondanse. Han tok også bilder av de tyske anleggene. Blant annet fotograferte han fra toppen av Romsdalshorn og i London ble de imponert over det de antok var flyfoto. Heen hjalp rømte russiske fanger å holde seg i skjul og senere komme seg over fjellet til Valldal der de ble skjult av lokalbefolkningen til krigen var over. 

Heen hjalp Sven Sømme, som var på flukt, over fjellet til Eikesdalen; derfra tok Sømme seg videre til Sverige. Våren 1944 var Heen arrestert i fire uker fordi han hadde hatt kontakt med en polsk fange som hadde rømt fra en leir på Åndalsnes. Den polske fangen ble dødsdømt og en norsk kvinne som var sammen med den polske fikk to års straffearbeid. 

Heen fikk opplæring i våpenbruk og sabotasje, og lagret en del utstyr. Han bisto også Joachim Rønneberg og de andre som lå i dekning i Tafjordfjella med mat og andre forsyninger. 

Etter frigjøringen 8. mai 1945 var han sjef for hjemmestyrkene på Åndalsnes og omegn. Heen ville bidra til forbrødring og  3. juni inviterte han personer fra alle nasjoner som var representert på Åndalsnes den dagen (Frankrike, Polen, Tsjekkoslovakia, Belgia, Nederland, Italia, Sovjetunionen, Østerrike og Tyskland) til fjelltur. De tyske soldatene gikk i uniform og en av dem noterte i boken på toppen av Romsdalshorn, i norsk oversettelse: «Måtte alle de europeiske nasjonene i fremtiden leve i fred akkurat som vi på denne fjellturen». 

Harry Wood
På Åndalsnes arbeidet kartingeniøren Harry Wood fra Estland ved Organisation Todts hovedkontor.  Organisation Todt hadde på Åndalsnes et stort kontor med ansvar for kyststrekningen mellom Stad og Trondheim, og Wood begynte der i 1942. Heen fikk tidlig kontakt med Wood. 

Wood stjal detaljerte kart, beskrivelser og 130 fotografier av tyske befestninger mellom Stad og Trondheim, og dette materialet ble formidlet videre til XU tidlig i 1944. XU tvilte på om kartene var ekte, og om Wood kunne være en dobbeltagent.  John M. Turner, nestkommanderende for Norges-avdelingen i britisk etterretning, stilte spørsmål ved materialets ekthet og Woods pålitelighet. 

Wood fryktet konsekvensene for seg selv etter krigen og ønsket å flykte til Sverige eller et alliert land. I 1944 besluttet han å skifte side, og byttet etterretningsmaterialet mot hjelp til å komme seg til Sverige.
Med hjelp fra Heen og kurerer kom Wood seg over til Sverige. Flukten ble forberedt sommeren 1944, og Heen tok ham med på fjellturer som påskudd for å opprettholde kontakten. Heen ga Wood en koffert med norske klær. Den 13. august tok Wood toget mot Bjorli; i Stavem vendetunnel skiftet han klær og kastet sine egne ut av vinduet. Fra Bjorli gikk han sammen med kurerer over fjellet til Eikesdalen og videre til Aursjøen. 

For å redusere risikoen for å avsløre XU og motstandsbevegelsen, fikk Wood vite minst mulig om kurerene, blant dem Einar Sæter. På reisen opp Raumabanen var det mange tyske offiserer om bord, og Wood var offisielt på tjenestereise til Trondheim.

Mistanken mot Wood hadde ikke gitt seg og britiske etterretning vurderte å drepe ham i Stockholm for sikkerhets skyld.  Dersom Wood virkelig var dobbeltagent ville Heen og andre motstandsfolk i området være i livsfare. Heen ble advart og oppfordret til å flykte, men trodde ikke noe på advarslene. Wood hadde gitt sin private dagbok til Heen før han flyktet til Sverige og dagboken viste at Wood hadde arbeidet for tyskerne mens Sovjetunionen okkuperte landet på begynnelsen av krigen. Materiellet fra Wood ble beskrevet som et kupp og en sensasjon for etterretningen. Fra Wood fikk XU blant annet detaljerte kart over flyplassen på Gossa med omliggende befestninger. 


 Tindebestiger 
Heen begynte å klatre på slutten av 1920-årene. Han ble spesielt kjent for sine vinterbestigninger  av blant annet Romsdalshorn (1930), Juratind, Kongen og Store Vengetind (1931), Bispen (1932), Kvanndalstind (sammen med Torbjørn Krohn, 1933) og Lille Vengetind (1933). Påsken 1956 gikk han sammen med Alf Bækkelund og Bjarne Ugelvik til topps på Store Styggedalstind. Trolig hadde han i sin tid flere førstebestigninger vinterstid enn noen annen i Norge.

Han klatret i 1931 som den første opp til Trolltindene fra selve Romsdalen («Fivaruta» sammen med fetteren Eirik Heen, Fivaruta går til høyre for selve Trollveggen sett fra dalbunnen). Sammen med Ralph Høibakk klatret han som den første opp «Trollryggen» i 1958 (ved Trollveggen). Trollryggen er den lengste (78 taulengder og over 3000 meter klatring), bratteste og vanskeligste av de tre store pilarene i Romsdalen, og er trolig en av de lengste klatrerutene i Europa. I 1958 var det også den klart vanskeligste klatringen som var gjennomført i Romsdalen. Klatringen ble utført med enkelt klatreutstyr og en overnatting. 

Han hadde 233 bestigninger av Romsdalshorn i perioden 1928–1985, siste gang da han var 80 år gammel.Nebell og Bø, 1999, s. 10, 93, 127. På grunn av dette fikk han tilnavnet «Kongen av Romsdalshornet». Mange av turene til toppen av «Hornet» var som fører for turister. På toppen av Romsdalshorn bygde han en steinhytte.Gjelstenli, side 61 Han gikk i 1964 den første ruten fra Romsdalen til Breitinden.Nebell og Bø, 1999, s. 117.

Arne Randers Heen var også på Svalbard, Grønland, i Alpene, og i Himalaya, der han rekognoserte Tirich Mir (med Arne Næss i 1949). Heen tålte ikke de store høydene særlig godt. Han var opptatt som medlem i Norsk Tindeklub. Heen var med på flere førstebestigninger. Andrebestiger av Reka i Vesterålen (1930). 

I 1939 ble Heen tildelt Medaljen for edel dåd for å ha reddet en fjellklatrer som satt fast i fjellet Dronninga.Per Hohle: «Arne Randers Heen», nekrolog i Aftenposten, morgenutgaven 10. februar 1991, s. 18.

Han ble aldri skadet på sine mange turer.

 Ekteparet Heens samlinger 
I 1990 åpnet Norsk Tindemuseum – Arne Randers Heens samlingar på Åndalsnes; museet rommet også en samling krigsminner. Museet er en stiftelse og utgjør, sammen med selve huset, en gave fra Heen og hans kone. Museet var kombinert museum og bolighus for familien Heen. Etter Arne Randers Heens død i 1991, bodde fortsatte Bodil Roland Heen i huset, hun døde i 2007. 

I 2007 besluttet styret for Norsk Tindemuseum å selge museumsbygget. Salget ble godkjent av Stiftelsetilsynet og huset ble omgjort til barnehage. Samlingens skjebne var uviss noen år.«Selger tindemuseet. Styret i Norsk Tindemuseum har besluttet å selge bygget i Frydenlund til Rabben Familiebarnehage DA.» Åndalsnes Avis 27. april 2007. Den 13. mai 2016 åpnet Norsk Tindemuseum en ny og moderne utstilling i Norsk Tindesenter i sentrum av Åndalsnes.Siem, Stein. «Kronprinsen åpner Norsk Tindesenter.» Åndalsnes Avis 12. februar 2016.Oliversen, Charlotte. «Reneste 17.mai-stemning under åpningen av Norsk Tindesenter.» www.norsk-klatring.no 15. mai 2016.

 Priser og utmerkelser  
 1963 Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs minnemedalje
 1973: Kongens fortjenstmedalje i gull som «fjellkonsulent».
 Æresmedlem i Norsk Tindeklub
 1980: Rauma kommunes kulturpris
 1990: Sparebanken Møres ærespris

 Skribent 
Heen var skribent og bidrog blant annet med
 Romsdalshorn (historikk), Norsk Tindeklub, bok 6, 1933
 Nyklatring i Romsdalen i de siste femten år, artikkel i Norsk Tindeklub, bok 7, 1948.
 Fører for fjellklatringer i Romsdalen, Norsk Tindeklub, 1949

 Fotnoter 

 Referanser 

 Litteratur 

 Bryhn, R. og Tvedt, K. A. (hovedred.) Kunnskapsforlagets idrettsleksikon, 1990
 Grimeland, G. Vor sport. Klatring i Norge 1900–2000 (hovedoppgave ved Norges idrettshøgskole), 2000
 Goksøyr, Matti. Arne Randers Heen. I Norsk biografisk leksikon. 2009.



Kategori:Norske fjellklatrere
Kategori:Medaljen for edel dåd
Kategori:Personer fra Rauma kommune
Kategori:Kongens fortjenstmedalje i gull
Kategori:Alumni fra Volda videregående skole