Deep Purple

Deep Purple er en britisk hardrock-gruppe dannet i 1968. Sammen med Led Zeppelin og Black Sabbath regnes Deep Purple som pionerer innen hardrock. Bandet har siden 2022 bestått av Ian Gillan, Roger Glover, Ian Paice, Simon McBride og Don Airey. Bandet har operert med flere forskjellige besetninger og har i hovedsak vært aktive siden starten i 1968, bortsett fra et opphold fra 1976 til 1984. Bandets mest suksessrike periode var fra 1969 til 1973, med «Mark II»-besetningen Gillan, Glover, Paice, Ritchie Blackmore og Jon Lord. En tidlig bemerkelsesverdig litterær innflytelse fra bandet var representert av middelaldersk walisisk litteratur, nærmere bestemt av Taliesin-boken (eller Llyfr Taliesin på walisisk) som dateres tilbake til 1300-tallet.

Bandet fikk i begynnelsen lite med oppmerksomhet i hjemlandet, men hadde moderat suksess i USA med singelen «Hush». Musikkstilen var først en tidstypisk popmusikk med innslag av progressiv rock, men fra 1969 sørget den andre besetningen for at bandet ble et av verdens største innen hardrock.

Deep Purple fikk en ny vår med albumet Now What?! som ble utgitt i april 2013. Albumet gikk til topps på salgslistene i flere land, som Tyskland, Østerrike og Tsjekkia. Så også i Norge, der albumet kom på 1.-plass på VG-listaVG-lista, Deep Purple - Now What?!.

Deep Purple hadde i 2021 solgt over 100 millioner album.

De spilte på Notodden Blues Festival fredag 2. august 2024.

Historie
Opprinnelsen
Jon Lord hadde vært proffmusiker i  da han i 1967 møtte trommeslageren i The Searchers, Chris Curtis. The Searchers ble betegnet som et typisk «Merseybeat-band», og Curtis tok initiativ til gruppen Roundabout, der han selv skulle være trommeslager og vokalist, mens Lord skulle spille orgel. Curtis hadde funnet en fremragende gitarist ved navn Ritchie Blackmore, som på denne tiden spilte i bandet Three Musketeers. Blackmore var også britisk, men Musketeers hadde base i Hamburg Tyskland, der de en sjelden gang holdt konserter med sitt middelaldershow med tidsriktige kostymer. Det ble  korrespondert en del med Blackmore på denne tiden via telegram. Blackmore kom etter hvert over til England, men øvinger var bare så vidt kommet i gang da Curtis begynte å oppføre seg merkelig. Plutselig over natten forsvant han og ingen visste hvor han hadde blitt av. Like før jul returnerte en skuffet Blackmore tilbake til Hamburg.

 Mark I: Første besetning (1968–1969) 
Den første «fungerende» besetningen av bandet, som i 1968 tok navnet Deep Purple, var Ritchie Blackmore (gitar), Rod Evans (vokal), Jon Lord (tangenter), Nick Simper (bass) og  Ian Paice (trommer). Denne besetningen ga ut tre album, Shades of Deep Purple i 1968, The Book of Taliesyn samme år og det selvtitulerte Deep Purple i 1969, før Evans og Simper ble byttet ut. Navnet Deep Purple ble foreslått fordi det var navnet på en sang som var Blackmores bestemors favorittlåt (skrevet av Peter DeRose, tekst av Mitchell Parish).

Bandet fikk en stor hit i USA i 1968 med en cover av Joe Souths «Hush». Blackmore har i ettertid innrømmet at de på denne tiden kopierte det amerikanske bandet Vanilla Fudge. Purple utviklet seg derimot raskt i en ny retning, som etter hvert skulle omskrive musikkhistorien. Det ble etter hvert klart at Evans og Simper ikke passet bandets profil og hvorpå de ble avskjediget i 1969.

 Mark II: Gillan & Glover (1969–1973) 
Ian Gillan og Roger Glover fra bandet Episode Six ble rekruttert på henholdsvis vokal og bass. De deltok på singelen «Hallelujah (I am the Preacher)» (1969), som ikke gjorde stor suksess på listene. Besetningen ble likevel suksessrik etter hvert. Det første albumet de nye medlemmene var med på, Concerto for Group and Orchestra i 1969, var opptakene fra konsertfremføringen av Jon Lords komposisjon som prøvde å forene et rockeband og et klassisk orkester, innspilt i Royal Albert Hall i London sammen med Royal Philharmonic Orchestra.

Det første studioalbumet fra den nye besetningen var Deep Purple in Rock, et album som gjorde Deep Purple til stjerner. Albumet er et markant skille i bandets utvikling, med et stilskifte til hardrock og røffere musikk enn på de første tre studioalbumene. Blackmore og Lords virtuositet på sine instrumenter får godt spillerom på albumet, og Gillan får benyttet hele sitt stemmeregister. Sporet «Black Night» ble utgitt på singel sommeren 1970, og var bandets første store singelhit i Europa. Oppfølgeralbumet Fireball fra 1971 manglet hits, men viste bandets evne til progresjon og nytenkning. Singelen «Strange Kind of Woman» var kun med på den amerikanske utgaven av albumet, men var en stor singelhit i Europa.

I 1972 ga de ut klassikeren Machine Head, der «Smoke on the Water», som er blitt bandets best kjente låt, er med. «Highway Star», «Lazy» og «Space Truckin'» er også på denne platen, disse fire sangene har blitt spilt regelmessig på bandets konserter siden. I august 1972 ble det gjort opptak fra tre konserter under Japan-turneen. De beste opptakene ble gitt ut på konsertalbumet Made in Japan, opprinnelig tenkt kun for det japanske marked. Resultatet ble imidlertid så bra at Made in Japan ble en stor suksess verden over. Plata regnes av mange i dag som et av verdens beste konsertalbum. En single-edit av «Smoke on the Water» fra dette albumet slo an i USA, og i kjølvannet av dette ble Deep Purple i perioden 1972-1973 et av de mestselgende band i dette viktige markedet.

I 1973 kom bandets fjerde studioalbum, Who Do We Think We Are. «Woman from Tokyo» er den mest kjente sangen fra albumet. Under den påfølgende turneen skrev Ian Gillan sitt avskjedsbrev, men fullførte sine forpliktelser for bandet. Roger Glover fikk på samme tid sparken på initiativ av Blackmore, som nå var den dominerende figuren i Deep Purple.

 Mark III: Coverdale & Hughes (1973–1975) 
Glenn Hughes fra gruppa Trapeze ble rekruttert som bassist etter Glover. Hughes var også kjent som en dyktig vokalist, og han ble med i bandet på den betingelsen at han fikk en viss andel av syngingen. Paul Rodgers, som nettopp hadde forlatt Free, ble spurt om han kunne tenke seg jobben som hovedvokalist. Han takket nei da han var i ferd med å etablere Bad Company. Etter en annonse i musikkpressen og mange auditions ble Gillan erstattet av den mørkrøstede og bluesinspirerte vokalisten David Coverdale fra Redcar i North Yorkshire, som på det tidspunktet jobbet i en klesbutikk og sang i et ukjent band. Med de to nye medlemmene på plass spilte Deep Purple inn albumet Burn til stor glede for både kritikere og fans, en periode som er dokumentert i den TV-sendte konserten California Jam sommeren 1974.

Høsten 1974 kom periodens andre og siste album, Stormbringer, et album som fikk blandet mottagelse. Gitarist Blackmore bestemte seg i 1975 for å forlate bandet, da han var av de som mislikte soul og funk-inspirasjonen bandets to nye medlemmer ønsket å videreføre. Blackmore tok med seg oppvarmingsbandet Elf med vokalist Ronnie James Dio i spissen, og dannet en ny supergruppe han kalte Rainbow. I dette bandet rendyrket han først mer episk, storslagen hardrock, før han etter flere utskiftninger fikk en viss kommersiell suksess på det tidlige 80-tallet med musikk som best kan karakteriseres som powerpop.

 Mark IV: Tommy Bolin (1975–1976) 
En kortlivet fjerde besetning med amerikanske Tommy Bolin (tidligere i Zephyr og James Gang) på gitar ga ut studioalbumet Come Taste the Band i 1975. Den nye besetningen gjennomførte en turné som ble betegnet som kaotisk og nærmest katastrofal. Årsaken til dette var Bolins avhengighet av heroin og Glenn Hughes' tiltagende narkotikamisbruk. David Coverdale, Jon Lord og Ian Paice bestemte seg for å slutte i bandet, og i mars 1976 ble Deep Purple oppløst. Bolin døde i desember samme år, bare 25 år gammel.

 Band og prosjekter under «oppløsningstiden» 
 Purple på is (1976–1984) 
Etter oppløsningen av Deep Purple i 1976, spilte Lord og Paice inn en plate sammen med keyboardist Tony Ashton under gruppenavnet Paice Ashton Lord. De ble senere med i Coverdales nye band Whitesnake. Paice spilte også en periode sammen med Gary Moore.

Ian Gillan dannet først det jazz-fusion-inspirerte bandet Ian Gillan Band, før han fikk større suksess i Europa med det hardere bandet Gillan fra 1978 til 1982. I 1983 ble han med i Black Sabbath og medvirket på albumet Born Again og den påfølgende turneen.

Blackmores Rainbow hadde opparbeidet en stor tilhengerskare, først som et episk hardrockband med Dio på vokal (1975–1978), senere som mer radiovennlig powerpop med først Graham Bonnet og senere Joe Lynn Turner som vokalister.

Roger Glover var bassist i Rainbow fra 1979 til 1984.

Gjenforening 
 Mark II (2): Gillan & Glover del 2 (1984–1989) 
I 1984 ble besetningen fra 1969 til 1973 gjenforent. Det ble mye oppstyr omkring gjenforeningen i media, og forventningene var skyhøye. Det første albumet var Perfect Strangers, som ble hyllet av både kritikere og fans. Den påfølgende verdensturneen var en kjempesuksess, med stort sett utsolgte konserter.

Oppfølgeren fra 1987, The House of Blue Light fikk ikke like entusiastisk mottakelse av fansen, men albumet solgte relativt bra. En ny verdensturné dro likevel store publikumsmengder. Denne turneen er dokumentert ved konsertalbumet Nobody's Perfect som ble utgitt i 1988.

En vedvarende personlig konflikt mellom Gillan og Blackmore førte til at Gillan fikk sparken i 1989.

 Mark V: Joe Lynn Turner som ny vokalist (1989–1992) 
Tidligere Rainbow-vokalist Joe Lynn Turner kom inn som erstatter for Ian Gillan, og medvirket på bandets album Slaves and Masters i 1990. Mange fans hadde store problemer med å akseptere Turner i bandet. Albumet fikk variabel mottakelse. Etter den påfølgende verdensturneen fikk Glover, Lord og Paice nok, og stilte et ultimatum til Blackmore: Hvis de skulle fortsette, måtte de få Gillan tilbake. Blackmore gikk motvillig med på dette.

 Mark II (3): Gillan tilbake, Blackmore slutter (1992–93) 
Arbeidet med et nye album startet tildels med omarbeiding av låter som var påbegynt før Turner fikk sparken. Albumet The Battle Rages On ble utgitt i 1993.

Personkonfliktene vedvarte imidlertid. Før høstturneen i Europa var over, kunngjorde Blackmore at han sluttet i november 1993. En miniturné i Japan i desember gjensto. Da Blackmore valgte å hoppe av uten å gi bandet noe forvarsel, skapte dette en ordkrig mellom ham og Gillan.

Etter å ha forlatt bandet, gjenforente Blackmore først Rainbow – dog med seg selv som eneste originalmedlem. Senere dannet han bandet Blackmore's Night sammen med sin fremtidige kone Candice Night. De har gitt ut flere plater, og spiller middelalderinspirert popmusikk.

 Tiden etter Blackmore 
Glover og Morse under Deep Purple-konsert i Oslo Spektrum 2009 |thumb

 Mark VI: Joe Satriani som konsertmusiker (1993–1994) 

Deep Purple skaffet på kort tid Joe Satriani som erstatter på konserter i Japan i desember 1993. Samarbeidet fungerte godt, og han ble også med dem på turné i Europa sommeren 1994. 

Satriani ville imidlertid ikke bli permanent medlem på grunn av egen karriere.

 Mark VII: Steve Morse som ny gitarist (1994–2002) 

Mot slutten av 1994 steppet gitaristen Steve Morse (USA – tidligere Dixie Dregs, Kansas, Steve Morse Band) inn for Satriani på konserter i Mexico og USA. 

Morse ble permanent medlem, og den sjuende besetningen ga ut de to studioalbumene Purpendicular i 1996 og Abandon i 1998 og turnerte intensivt videre.

 Mark VIII: Jon Lord slutter og erstattes av Don Airey (2002–2022) 

Lord sluttet i 2002 for å konsentrere seg om mer klassisk-inspirert soloarbeid. Han ble erstattet av Don Airey, med fortid blant annet fra Rainbow og Ozzy Osbourne. 

Denne besetningen har per 2017 gitt ut seks studioalbum, Bananas i 2003, Rapture of the Deep i 2005, Now What?! i 2013 og Infinite i 2017. I 2020 kom albumet Whoosh! og coverlåt-albumet Turning to Crime ble utgitt i 2021.

 Mark IX: Simon McBride erstatter Steve Morse (2022– ) 

I mars 2022 annonserte Morse at han ville ta en pause på grunn av at hans kone fikk kreft. Simon McBride, tidligere medlem av bandet Sweet Savage, ble hentet inn som midlertidig erstatter for Morse slik at bandet kunne fortsette den påbegynte turneen. Morse hadde opprinnelig planer om å komme tilbake til bandet på et senere tidspunkt. 23. juli 2022 offentliggjorde Morse at han hadde forlatt bandet permanent for å ha tid til å kunne støtte sin syke kone. I september 2022 ble McBride offisielt medlem av bandet.

I juni 2022 fortalte Gillan at låtskriving til bandets 23. studioalbum skulle starte i mars 2023. Roger Glover bekreftet 24. april 2023 at Deep Purple var godt i gang med låtskriving til bandets første album med McBride som gitarist.

Diskografi
 Studioalbum 
1968: Shades of Deep Purple
1968: The Book of Taliesyn
1969: Deep Purple 
1970: In Rock 
1971: Fireball
1972: Machine Head
1973: Who Do We Think We Are
1974: Burn
1974: Stormbringer
1975: Come Taste the Band
1984: Perfect Strangers
1987: The House of Blue Light
1990: Slaves and Masters 
1993: The Battle Rages On
1996: Purpendicular
1998: Abandon
2003: Bananas
2005: Rapture of the Deep
2013: Now What?!
2017: Infinite
2020: Whoosh!
2021: Turning to Crime
2024: =1

 Konsertalbum 
1969: Concerto for Group and Orchestra (med Royal Philharmonic Orchestra)
1972: Made in Japan 
1976: Made in Europe
1977: Last Concert in Japan
1980: Deep Purple in Concert
1982: Live in London 
1988: Nobody's Perfect 
1988: Scandinavian Nights / Stockholm 1970
1991: In the Absence of Pink
1993: Gemini Suite Live
1994: Come Hell or High Water 
1996: King Biscuit Flower Hour Presents: Deep Purple in Concert / Long Beach 1976
1996: California Jamming
1996: Mk III: The Final Concerts
1997: Live at the Olympia '96 
1999: Total Abandon: Australia '99
1999: Live at the Royal Albert Hall (live med London Symphony Orchestra og gjester)
2000: In Concert with The London Symphony Orchestra
2000: The Bootleg Series
2001: Live in Paris 1975
2001: Space Vol 1 & 2 / Live in Aachen 1970
2001: This Time Around: Live in Tokyo
2001: The Soundboard Series (Box set)
2002: Inglewood - Live in California
2002: Live in Denmark 1972
2003: Kneel & Pray / Live in Montreux 69
2003: The Best of Deep Purple: Live in Europe
2004: Perks and Tit / San Diego 1974
2006: Live in Europe 1993
2006: Live at Montreux 1996
2007: Live at Montreux 2006
2011: Phoenix Rising (Coverdale • Hughes • Bolin • Paice • Lord)
2011: BBC Sessions 1968–1970
2011: Live at Montreux 2011
2013: Perfect Strangers Live
2014: Graz 1975
2015: Long Beach 1971
2015: From the Setting Sun...(In Wacken)
2015: ...To the Rising Sun (In Tokyo)2017: The Infinite Live Recordings, Vol. 12019: Live in Newcastle 20012019: Live in Rome 20132021: Win Entertainment Centre Wollongong, Australia 2001/03/13 – Live In Wollongong 20012021: Hammersmith Apollo London, England 2002/02/22 – Live in London 2002 Samlealbum 
1972: Purple Passages 
1973: Mark I & II1975: 24 Carat Purple1977: Powerhouse1978: When We Rock, We Rock, and When We Roll, We Roll1978: Singles A's and B's1979: The Mark II Purple Singles1980: Deepest Purple: The Very Best of Deep Purple1985: Greatest Purple1985: The Anthology1992; Knocking at Your Back Door: The Best of Deep Purple in the 80's1994: Smoke on the Water: The Best Of1998: 30: Very Best of Deep Purple1999: Shades 1968–19982000: Days May Come and Days May Go2000: The Very Best of Deep Purple2001: Smoke on the Water & Other Hits2002: Listen, Learn, Read On2003: Winning Combinations: Deep Purple and Rainbow2003: Purple Hits2004: The Early Years2005: Deep Purple Forever: The Very Best Of2005: The Platinum Collection2010: Singles & E.P. Anthology '68–'802016: The Vinyl Collection2017: A Fire in the Sky EP 
1975: Child in Time1977: New, Live & Rare1978: New, Live & Rare Vol.21980: New, Live & Rare Vol.3''

 Singler 
Med plassering på UK Singles Chart
1966: «River Deep – Mountain High» 
1967: «Hush» / «Watching from the Bandstand»
1967: «Kentucky Woman» / «The Time Is Now»
1969: «Emmaretta»
1969: «Help!»
1969: «Hallelujah» / «April Part I»
1970: «Black Night» / «Speed King» (#2)
1970: «Speed King»
1971: «Strange Kind of Woman» / «I'm Alone» (#8)
1971: «Fireball» / «Demon's Eye» (#15)
1972: «Never Before» / «When a Blind Man Cries» (#35)
1972: «Lazy» 
1972: «Child in Time» (EP)
1972: «Highway Star» / «Highway Star (long version)»
1973: «Woman from Tokyo» / «Black Night» (live)
1973: «Smoke on the Water» / «Smoke on the Water» (live)
1973: «Super Trouper»
1974: «Might Just Take Your Life» (#54)
1974: «Burn» / «Coronarias Redig»
1974: «You Can't Do It Right»
1974: «Lady Double Dealer»
1975: «Stormbringer»
1973: «Black Night» (live)
1976: «Gettin' Tighter»
1977: «Smoke on the Water» / «Smoke on the Water» (live)
1984: «Knocking at Your Back Door» / «Wasted Sunsets» (#68)
1985: «Perfect Strangers» / «Son of Alerik» (#48)
1987: «Call of the Wild» / «Strangeways» (#92)
1987: «Bad Attitude»
1988: «Hush» (#62)
1990: «King of Dreams» (#70)
1991: «Love Conquers All» (#57)
1993: «Anya»
1993: «Time to Kill»
1994: «Anyone's Daughter» (live)
1996: «Sometimes I Feel Like Screaming» / «Vavoom: Ted the Mechanic»
1996: «Aviator»
2003: «Haunted»
2011: «Hush» (live)
2013: «All the Time in the World»
2013: «Hell to Pay»
2013: «Vincent Price» / «First Sign of Madness»
2013: «Above and Beyond»
2015: «Out of Hand»

 Medlemmer 
 Ian Gillan – vokal 
 Simon McBride – gitar 
 Roger Glover – bass 
 Don Airey – keyboard 
 Ian Paice – trommer 

 Tidligere medlemmer 
 Jon Lord – keyboard 
 Ritchie Blackmore – gitar 
 Rod Evans – vokalist 
 Nick Simper – bass, støttevokalist 
 David Coverdale – vokalist og støttevokalist 
 Glenn Hughes – bass, støttevokalist og vokalist 
 Tommy Bolin – gitar, støttevokalist og vokalist 
 Joe Lynn Turner – vokalist 
 Joe Satriani – gitar 
 Steve Morse – gitar 

Tidslinje

Referanser

Eksterne lenker
 Deep Purple Appreciation Society




 Deep Purple Diskografi  Deep Purple Diskografi


Kategori:Britiske rockegrupper
Kategori:Britiske tradisjonell metal-band
Kategori:Hardrockgrupper
Kategori:Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame
Kategori:Band etablert i 1968