Esperanto

Esperanto er et kunstspråk som er bygget for å være politisk nøytralt og lett å lære. Esperanto er det minste av verdensspråkene, sammenlignet med språk som har et stort antall brukere og geografisk utbredelse. Av mange forslag til internasjonale hjelpespråk er esperanto det mest suksessrike.

Språkets navn kommer fra pseudonymet «Doktoro Esperanto» («doktor håpefull»), som opphavsmannen dr. Ludwik Lejzer Zamenhof brukte da han publiserte sitt forslag til internasjonalt hjelpespråk i 1887. Tanken bak var at esperanto skulle fungere som et felles språk, på tvers av språk-, religion- og kulturbarrierene, og dermed også føre til økt kommunikasjon og samarbeid mellom mennesker under krig og konflikt. Ingen land har tatt i bruk esperanto som offisielt språk. Det brukes mest på samlinger mellom mennesker i ulike deler av verden, på reiser, under brevveksling og i ulike kulturelle sammenhenger, som i litteratur, radiosendinger, Internett og under enkelte TV-sendinger.

Bakgrunn
I 1887 publiserte den polsk-jødiske øyenlegen Ludwik Lejzer Zamenhof (1859–1917) en grammatikk og ordliste til sitt nye språk «lingvo internacia», som snart kom til å kalles «esperanto». Zamenhofs intensjon med å publisere esperanto var at det skulle bli et felles verdensspråk, et hjelpespråk som mennesker kunne lære seg ved siden av morsmålet for å lette kommunikasjon og forståelse mellom ulike folkeslag. Zamenhof mente at mangelen på kommunikasjon og forståelse var en av årsakene til krig og fiendskap mellom ulike nasjoner.  En medvirkende årsak til at akkurat Zamenhof, som ikke var utdannet lingvist, kom på denne idéen, var at han vokste opp i byen Białystok i det nåværende østre Polen, der fem språk – polsk, russisk, belarusisk, tysk og jiddisch – ble talt.

 Historie 

Allerede i barndommen drømte Zamenhof om et fellesspråk for alle. Han vokste opp i byen Białystok i daværende Russland, hvor fem språk ble talt. Dette førte ofte til misforståelser og dårlig kommunikasjon. Han lurte på hva som kunne få folk til å forstå hverandre bedre, og snart ble ideen om et felles språk født. Etter å ha lært engelsk, skjønte han at grammatikk ikke trenger å være så komplisert, som det den ofte er i andre språk. Han utarbeidet en svært liten grammatikk, men mengden nødvendige ord bekymret ham fortsatt. En dag ble han oppmerksom på ordene «ŝvejcarskaja» og «konditorskaja». Endelsen -skaja satte ham på tanken om at bruk av affikser, forstavelser og etterstavelser, kunne gjøre et språk fleksibelt og holde det nødvendige ordforrådet nede, noe som ville gjøre språket mye enklere og raskere å lære. På gymnaset bestemte han seg for å skape et språk ved hjelp av affikser som kunne bli både fleksibelt og lettlært. Han bestemte seg å ta ordrøttene fra de romanske språkene, med innslag av germanske og slaviske språk. Da han var klar til å publisere språket, slapp det ikke gjennom tsarist-sensuren. Skuffet satt han tilbake, men tilbrakte tiden med å oversette verk som Bibelen og Shakespeare. I 1887 publiserte han endelig et hefte kalt «Unua Libro» med introduksjon til «Lingvo Internacia» under pseudonymet «Doktoro Esperanto»  og russiske idealister sluttet seg raskt til språket.

Esperanto skulle komme til å få en nokså  turbulent historie. I 1905 ble den første esperanto-kongressen avholdt. To år senere brøt en gruppe ut av esperanto-bevegelsen og dannet det nye språket ido. Til tross vokste esperanto stabilt gjennom begynnelsen av 1900-tallet, men ble sterkt kastet tilbake både i løpet av første og andre verdenskrig.

 Språklig struktur 
Alfabet
Esperanto-alfabetet har 28 bokstaver. Hver bokstav kan kun uttales på én måte, derfor er det noen tilleggsbokstaver for lyder som det latinske alfabetet ikke har bokstaver for, samtidig som bokstaver som deler lyd med en annen (for eksempel «q» og  «x» (ks) er fjernet fra bokstavrekken.

a b c ĉ d e f g ĝ h ĥ i j ĵ k l m n o p r s ŝ t u ŭ v z

Spesialbokstaver og bokstaver som har uttale som skiller seg fra det man skulle forvente: 
 Bokstav  c   ĉ  ĝ  ĥ  ĵ  ŝ  ŭ  Uttale       

Merk: ŭ brukes vanligvis kun sammen med a eller e i diftongene «aŭ» og «eŭ». Men også diftongen «oŭ» forekommer.
O uttales [å] og U uttales [o], som i tysk.

 Fonologi 
Esperanto har 22 konsonanter og 5 vokaler. Betoningen ligger alltid på den nest siste vokalen, utenom i de tilfeller sluttvokalen o utelukkes (i praksis nesten kun i poesi). For eksempel uttales familio (familie) [], men famili’ [].

 Konsonanter 
  Bilabial  Labio-dental  Alveolar  Post-alveolar Palatal  Velar  Glottal Plosiv p/b    t/d      k/g  Nasal  m    n        Flapp      ɾ        Frikativ    f/v  s/z  ʃ/ʒ   x  hAffrikat    ʦ  ʧ/ʤ      Lateral Approksimant     l      Approksimant        j    	 	 	 	 		 	

Lyden /r/ uttales enten som en alveolar flapp ([] i IPA) eller rullende. /v/ etter vanligvis som norsk v, men kan av og til ligge et sted mellom v og engelsk w (IPA []), eller iblant som en engelsk w, avhengig av talerens språklige bakgrunn. Halvvokalen [] forekommer bare i diftonger etter vokalene /a/, /e/ og /o/. Det er vanlig at visse konsonanter assimileres, selv om det debatteres hvorvidt det er korrekt uttale, særskilt i konsonantkombinasjonene /nk/, som uttales [], som i norsk tank, og /kz/ uttales /[], som i x-en i engelske example.

Ett relativt stort antall konsonantkombinasjoner kan forekomme, opp til tre initialt i ord og opp til fire medialt, for eksempel i ordet instrui, å undervise. Sluttelige konsonantkombinasjoner er uvanlige utenom når sluttelig «o» utelukkes i poesi, samt i noen få ord som cent (hundre) og post (etter).

 Vokaler 
Esperanto har fem vokaler, de samme som i for eksempel spansk og swahili. Det finnes ikke fonetisk skille mellom korte og lange vokaler. Det finnes også seks fallende diftonger: /ui̯, oi̯, ei̯, ai̯, au̯, eu̯/.

At vokalsystemet har fem vokaler innebærer at en ganske stor variasjon i uttale tillates. For eksempel varierer /e/ normalt fra [] (en sluttet e) til []. Selv esperantos «o» kan ha en mer åpen eller sluttet uttale. Detaljene berører ofte talerens morsmål. Det forekommer hos visse talere at en glottistøt uttales mellom to vokaler som står etter hverandre, særskilt når disse er samme vokal, som i ordet praavo (oldefar).

Utbredelse

Esperanto er fortsatt et populært språk som snakkes av relativt mange. Det nøyaktige antallet er ukjent, overslagene varierer fra 100 000 til 8 millioner. Det mest realistiske overslaget er på 2 millioner. Enkelte har også esperanto som morsmål, da begge foreldrene snakker språket.

Ordforråd
Esperantos ordforråd bygger hovedsakelig på de romanske språk med visse germanske og slaviske innslag. Grammatikken er agglutinerende, noe som innebærer at ordstammene aldri forandres eller forkortes, men settes sammen som puslespillbiter. (Dette innebærer at esperantos ordstruktur står nærmere tyrkisk og japansk enn vestlige språk.) De enkle reglene og mangelen på unntak gjør esperanto betydelig lettere å lære seg enn nasjonalspråkene.

 Fraser 
Her er noen fraser på norsk oversatt til esperanto.
NorskEsperantoHalloSalutonJaJesNeiNeHva heter du?Kio estas via nomo?Hvordan går det?Kiel vi fartas?Det går bra med meg.Mi fartas bone.Snakker du esperanto?Ĉu vi parolas Esperanton?BraBoneTakkDankonVær så snillBonvoluDet er en hund.Tio estas hundo.Jeg er nybegynner i esperanto.Mi estas komencanto de Esperanto.

Anvendelse
Esperanto er ikke et offisielt språk i noe land, enda det fantes planer på begynnelsen av det 20. århundre om å etablere Nøytrale Moresnet som verdens første esperanto-stat, og den kortlevde kunstige øyen og mikronasjonen Rose Island brukte esperanto som sitt offisielle språk i 1968. Derimot er det det offisielle språket for flere ideelle organisasjoner, for det meste esperanto-organisasjoner. Den største av disse organisasjonene, Det internasjonale esperantoforbund (UEA), har en konsulentrolle i FN og UNESCO. Man vet at esperanto ble brukt i Kirkenes på 1930-tallet som et vennskapsspråk mellom mennesker fra norsk, samisk, finsk, russisk og svensk bakgrunn.

 Esperanto og religion 
Selv om esperanto er et religionsnøytralt språk uten tilknytning til tro, har esperanto likevel hatt innpass i flere religiøse miljøer.

Opphavsmannen Zamenhof var selv jøde. I esperantos tidligere år ble det oppfordret blant muslimske imamer å lære seg esperanto. Noen av landene esperanto er mest utbredt i, er kristne, dessuten er esperanto populært i land som Kina og Japan, som har en helt annen type religion.

Religionen bahai lærer at det bør utvikles et internasjonalt hjelpespråk for å lette kommunikasjonen mellom mennesker med ulik kulturell bakgrunn. Av den grunn har mange bahaier vært opptatt av esperanto. Esperantotalende bahaier har sitt eget verdensforbund.

I Brasil, som har den sterkeste esperanto-bevegelsen på det amerikanske kontinent, har esperanto støtte av den store spiritistiske bevegelsen. Flere viktige medier sa at det var viktig at spiritister støtter esperanto, og mange spiritistiske bøker blir oversatt og utgitt på språket. Spiritistene driver også opplæring i esperanto, og er viktige innafor esperantoorganisasjonene. Det finnes også et verdensforbund for spiritistiske esperantister.

I Japan finnes en ny religion, Oomoto, grunnlagt i 1892 av Nao Deguchi med utgangspunkt i shinto og folkereligion. Oomoto ser også studier og fremme av esperanto som en religiøs plikt. De fleste av religionens rundt 50 000 medlemmer har studert noe esperanto, og minst 1000 skal kunne snakke språket flytende. Oomoto driver også en omfattende propaganda på esperanto.

Det finnes egne esperantoorganisasjoner for katolikker, buddhister og andre religiøse grupper. Radio Vatikanet har i perioder sendt på esperanto, nå for tiden tre ganger i uka. Bibelen og Koranen er blant de sentrale religiøse verker som er oversatt til esperanto.

 Grammatiske regler 
Følgende regler ble formulert av Zamenhof:

 Ubestemt artikkel finnes ikke; det finnes bare en bestemt artikkel la lik for alle kjønn, kasus og tall.
Merknad: Bruken av artikkelen er den samme som i andre språk.
 Alle substantiv har endelsen «o». For å danne flertall legger man til endelsen «j». Av kasus finnes det to: nominativ og akkusativ; den siste danner man av nominativ ved å legge til «n» for entall og «jn» for flertall. De øvrige kasus uttrykkes ved hjelp av preposisjoner, (genitiv med «de», dativ med «al», ablativ med «per» eller andre preposisjoner etter betydningen).
 Alle adjektiv ender på «a». Adjektiv bøyes i forhold med substantivets tall, ved flertall legger man til «j» . Komparativ dannes med ordet «pli», superlativ med «plej»; ved komparativ bruker man konjunksjonen «ol». Ender adjektivet med «ega», forsterkes ordet. Ender det på «eta», blir det svakere. Setter du «mal» i starten, får du antonymet, det motsatte.
 Eksempel: varma – varm, malvarma – kald
 Verb i infinitiv ender på «i». Presens ender med «as» og preteritum på «is». Bytter du ut «a» -en i et adjektiv med «igi», får du et verb.
 Eksempel: varma – varm, varmigi – å varme
 Eksempel: mi malvarmigas – jeg kjøler ned
 Grunntallene (som ikke bøyes) er: «unu, du, tri, kvar, kvin, ses, sep, ok, naŭ, dek, cent, mil». Tierne og hundrerne dannes ved enkel sammenføyning av tallordene. Tallordene gjøres til ordenstall ved at man føyer til adjektivets endelse; for multiplikasjon bruker man endelsen «obl», for brøker – «op», for fordeling – ordet «po». Dessuten kan tallord brukes substantivisk og adverbialt.
 Personlige pronomen: «mi» (jeg), «vi» (du), «li» (han), «ŝi» (hun), «ĝi» (den, det: om ting og dyr), «si» (seg), «ni» (vi), «vi» (dere), «ili» (de), «oni» (man); posessiv (eiedomsord) lages ved å føye til adjektivendelsen. Bøyningen er som ved substantivene.
 Verb forandres ikke etter personer og tall. Verbets former er: nåtid får endelsen «-as»; fortid «-is»; fremtid «-os»; kondisjonalis «-us»; imperativ «-u»; infinitiv «-i». 
Partisippene (med adjektivisk eller adverbial betydning): aktiv nåtid: «-ant»; aktiv fortid: «-int»; aktiv fremtid: «-ont»; passiv nåtid: «-at»; passiv fortid: «-it»;  passiv fremtid: «-ot». Alle former av passiv blir dannet ved hjelp av en tilsvarende form av verbet «esti» og passiv partisipp av det verbet som behøves; preposisjon ved passiv er «de».
 Adverb ender på «e»; grader av komparasjon dannes på samme måte som ved adjektivene.
 Alle preposisjoner styrer i seg selv nominativ.
 Hvert ord leses som det skrives.
 Trykket ligger alltid på nest siste stavelse.
 Sammensatte ord dannes ved likefrem sammenføyning av enkeltordene (hovedordet står til slutt); de grammatiske endelsene betraktes også som selvstendige ord.
 Ved et annet nektende ord skal ordet «ne» utelates.
 For å vise (bevegelse i en) retning får ordene akkusativendelse.
 Enhver preposisjon har en bestemt og uforanderlig betydning; men hvis vi må bruke en preposisjon og den direkte mening ikke sier oss hvilken preposisjon vi skal benytte, da skal vi bruke preposisjonen «je», som ikke har noen selvstendig betydning. I stedet for preposisjonen «je» kan man også bruke akkusativ uten preposisjon.
 De såkalte fremmedordene, dvs. de som storparten av språkene har tatt fra samme kilde, brukes i esperanto uforandret, idet de bare får dette språks ortografi; men ved flere ord av samme rot er det best bare å anvende grunnordet uforandret og danne de øvrige etter esperantos regler.
 I poesi og diktning kan den siste o-en i et ord utelukkes. Likevel ligger trykket på den samme stavelsen.

Vel å merke er ikke disse reglene de eneste. Esperanto er like mangfoldig grammatikalsk sett som i et hvilket som et helst annet språk. Forskjellen er at esperanto er mye enklere å tilegne seg enn nasjonalspråkene.

Se også
 Esperantist
 Arbeideresperantobevegelsen
 Norvega Esperantista Ligo (Norsk Esperanto-Forbund)
 Ludwik Zamenhof
 Antoni Grabowski
 Louis de Beaufront
 Haldor Midthus
 Naturalistisk planspråk
 Nylatinsk planspråk

Referanser

 Litteratur 
 Ragnvald Rian og Einar Anker Haugen: Norsk-Esperanto ordbok 
 William Auld: Fenomenet Esperanto. Oslo: Esperantoforlaget, 1987. ISBN 82-90006-06-3
 John Cresswell og John Hartley: Teach Yourself Esperanto 
 Emily van Someren: Republication of the thesis The EU Language Regime, Lingual and Translational Problems
 Ludovikologia dokumentaro I  Tokyo: Ludovikito, 1991.  Facsimile reprints of the Unua Libro in Russian, Polish, French, German, English and Swedish, with the earliest Esperanto dictionaries for those languages.
 Fundamento de Esperanto.  HTML reprint of 1905 Fundamento, from the Academy of Esperanto.
 Montagu C. Butler: Step by Step in Esperanto. ELNA 1965/1991. ISBN 0-939785-01-3
 Clinton DeSoto: 200 Meters and Down, 1936,  West Hartford, Connecticut, USA: American Radio Relay League, p. 92.
 Michael Everson: The Alphabets of Europe: Esperanto {PDF}. Evertype, 2001.
 Peter G. Forster: The Esperanto Movement. The Hague: Mouton Publishers, 1982. ISBN 90-279-3399-5.
 Don Harlow: The Esperanto Book.  Self-published on the web (1995–96).
 John C. Wells: Lingvistikaj aspektoj de Esperanto ("Linguistic aspects of Esperanto").  Second edition.  Rotterdam: Universala Esperanto-Asocio, 1989.
 Bertilo Wennergren: Plena Manlibro de Esperanta Gramatiko

Eksterne lenker



Kategori:1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Kategori:Agglutinerende språk