Tyrkia

Tyrkia, offisielt Republikken Tyrkia, er et land som ligger i Vest-Asia og sørøst-Europa. Landet strekker seg over den anatoliske halvøya og grenser til åtte land: Til Bulgaria i nordvest, Hellas i vest, Georgia i nordøst, Armenia, Aserbajdsjan (eksklaven Nakhitsjevan) og Iran i øst, samt Irak (Kurdistan-regionen) og Syria i sørøst. Sør for Tyrkia ligger Middelhavet og Kypros, vest for Tyrkia ligger Egeerhavet, og nord for landet Svartehavet. Tyrkia har også et innlandshav, Marmarahavet, som av geografer brukes som skillelinje mellom Europa og Asia. Tyrkia regnes ofte også som en del av det geografiske området Midtøsten.

Tyrkia er en av de seks uavhengige tyrkiske stater. Landets offisielle språk er tyrkisk, som er morsmål for omtrent 85 prosent av landets befolkning.TÜRKİYE'NİN YÜZDE 85'İ 'ANADİLİM TÜRKÇE' DİYOR Landets største etniske gruppe er tyrkere, som ifølge The World Factbook utgjør mellom 70 og 75 prosent av befolkningen. Et stort flertall av Tyrkias innbyggere er muslimer. En pågående konflikt mellom Tyrkia og PKK har resultert i betydelige tap av menneskeliv.

Staten Tyrkia ble opprettet etter første verdenskrig, da det osmanske imperiet ble stykket opp. Landsfaderen Mustafa Kemal Atatürk la vekt på å modernisere landet og redusere religionens rolle. Han mente også det var viktig å forene befolkningen ved å styrke dens tyrkiske identitet.

Flertallet av den tyrkiske befolkningen består av etniske tyrkere og kurdere. Kurdere har sin tradisjonelle bosetning i Øst- og Sørøst-Tyrkia, men de er også spredt over andre deler av landet på grunn av intern migrasjon fra øst til vest.

 Demografi 
Tyrkia har rundt 83,5 millioner innbyggere og en befolkningsvekst på 1,5 % per år. Tyrkias befolkning er relativt ung. 25,5 % er i alderen 0–15 år. Ifølge statistikk som ble offentliggjort av regjeringen i 2005 er den forventede levealderen 68,9 år for menn og 73,8 år for kvinner, og gjennomsnittlig 71,3 for befolkningen som helhet. Skolegang er obligatorisk og gratis for barn i alderen 6-15. Andelen lese- og skrivekyndige er 95,3 % for menn og 79,6 % for kvinner, i gjennomsnitt 87,4 %.

Det er tre anerkjente minoriteter, (i henhold til Lausanneavtalen) grekere, armenere og jøder. Det finns også små grupper av levantinere, som for det meste er av italiensk og fransk opprinnelse, i Istanbul og Izmir.

Etter dannelsen av Tyrkia hovedsakelig i Anatolia, fordrivelse av etniske armenere og folkeutveksling med Hellas, ble landet etnisk relativt homogent med unntak av den største minoriteten i Tyrkia er kurderne, som utgjør 15-20 % av befolkningen. Etter den russiske tvangsflytting av tsjerkessere fra Kaukasus til Anatolia i 1864 har Tyrkia hatt en tsjerkessisk-talende minoritet i 1955 anslått til 90.000, i 1934 omkring 45.000 og i 1996 ble anslått å være 65.000. Tyrkia har anslagsvis 50.000 innbyggere av etniske armensk bakgrunn (per 2015). Andre minoriteter er abkhasere, assyrere, bosnjaker, georgiere, romere, lazer, arabere og albanere.

Det bor anslagsvis 3 millioner tyrkere i Europa, først og fremst i Tyskland dit de første tyrkerne kom som arbeidsinnvandrere etter andre verdenskrig. Etterkommerne til de arbeidsinnvandrerne bor nå spredt rundt i Europa, spesielt Tyskland, Østerrike, Danmark, Sverige, Nederland og Norge. I Norge bor det rundt 15 000 tyrkere i hovedsak det sentrale østlandsområdet med Oslo og Drammen i første rekke.

 Språk 
Landets offisielle språk er tyrkisk, og er førstespråk til omtrent 85 % av befolkningen. Det største minoritetsspråket er kurdisk, som snakkes av omtrent 12 % av befolkningen, men er helt uten offisiell status. Arabisk brukes av 1,2 % av befolkningen, men flesteparten av disse er tospråklige og behersker også tyrkisk. Andre minoritetsspråk er tsjerkessisk, gresk, armensk, lazisk, tatarisk og jødespansk.

I Det osmanske rike (forløperen til Republikken Tyrkia) var osmantyrkisk administrasjonsspråk. Dette var først en blanding av persisk, arabisk og tyrkisk, men med tiden vokste formen «basistyrkisk» (turki-i basit) frem, med et vokabular der de fleste ordene var tyrkiske. Da Mustafa Kemal Atatürk kom til makten etter Det osmanske rikets fall sørget han for massive språkreformer. Osmantyrkisk ble sett på som umoderne, og arabisk- og persiskinspirerte ord ble fjernet fra språket. Siden 1928 har tyrkisk blitt skrevet med et modifisert latinsk alfabet, noe som hadde en både praktisk og ideologisk bakgrunn. Det tidligere persisk-arabiske alfabetet ble ansett som for vanskelig og dermed en årsak til analfabetisme, samtidig som overgangen til det latinske alfabetet bidro til å markere statens sekulære grunnprinsipper.

 Religion 

I Tyrkia er ca. 95 % av befolkningen muslimer, hovedsakelig sunni, men også med et betydelig innslag av alevier som er en retning innen sjiaislam. Andre religiøse minoriteter er armenske og greske kristne, yezidier samt jøder. Tyrkia har vært et sekulært land helt siden Mustafa Kemal grunnla republikken Tyrkia. Men regjeringspartiet AKP (Adalet ve Kalkınma Partisi) som vant valgene i 2002 og 2007 har et religiøst grunnlag og utfordrer sekularismen, blant annet ved å tillate kvinner å bære skaut på universitetene og i offentlige sammenhenger. Dette vedtaket er senere omgjort av forfatningsdomstolen med den begrunnelse at det strider med grunnloven. Et forslag om å forby regjeringspartiet, for brudd på sekularismeprinsippet, ble derimot avvist av forfatningsdomstolen i juli 2008. I september 2014 opphevet regjeringen forbudet mot å gå med sjal på videregående skoler, et forbud som har vært regnet som et symbol på det sekulære Tyrkia.

 Historie 

 Oldtid, antikken og tidlig middelalder 
Anatolia har vært bebodd siden neolittisk tid (omtrent ), da mennesket begynte med jordbruk og dyrehold. Arkeologer har funnet en rekke bosetninger fra denne tiden, der Çatal Höyük kanskje er den best bevarte. Fra bronsealderen er blant annet Alaca Höyük og Troja gravd ut. Fra ca. 1700 til  var området dominert av hettittene.

Inn i jernalderen var Frygia den dominerende statsdannelsen i området, før den ble erstattet av Lydia ca. . Lilleasia var deretter under Perserrikets kontroll, før Aleksander den store erobret hele riket på 330-tallet f.Kr. Med Aleksander kom hellenismen til området, og lokale guddommer og skikker ble assimilert inn i gresk kultur. Romerne tok kontroll over Lilleasia i det andre århundre f.Kr., da Pergamon ble en romersk provins.

Kristendommen kom tidlig til Anatolia, mye på grunn av apostelen Paulus' arbeid. Kristendommen ble statens offisielle religion under Konstantin, og anatolske kristne var sentrale i å forme den tidlige kristendommen, både med teologiske og liturgiske bidrag. Konsilene i Nikea, Efesos og Khalkedon, alle arrangert i det romerske Anatolia, kom til å danne grunnlaget for mange av både den katolske og den ortodokse kirkes læresetninger.

I senantikken ble rikets maktsentrum flyttet østover, og Konstantinopel (dagens Istanbul) ble gjort til hovedstad. Selv om Vestromerriket gikk i oppløsning på 300- og 400-tallet e.Kr bestod Østromerriket (også kjent som det bysantinske riket) i tusen år til, og bysantinerne var på høydepunktet av sin makt under Basileios II (r. 976-1025).

 Det osmanske rike 

På andre halvdel av 1200-tallet tok muslimske tyrkiske folkegrupper kontroll over de østlige og sentrale deler av Lilleasia, og i årene som fulgte presset de vestover. I 1453 erobret de Konstantinopel, og gjorde slutt på tusen år med bysantinsk styre. Tyrkernes imperium, kalt Det osmanske rike, kom til å vokse til et av verdenshistoriens største og lengstlevende riker.

Riket hadde sin storhetstid under Suleiman den store (r. 1520–1566) og etterfølgerne. Hele det østlige middelhavsområdet og Balkan var på denne tiden under osmansk kontroll, og rikets strategiske plassering mellom Europa og Asia gjorde at all handel kunne kontrolleres av osmanene. Det osmanske rike var en sterk sentralisert stat under ledelse av en sultan, og gjennom syv hundre år hadde det osmanske dynastiet makten i riket.

På tross av islamsk dominans (der sultanen blant annet var regnet som «islams beskytter») hadde riket store ikke-muslimske befolkningsgrupper, spesielt kristne. De religiøse minoritetene fikk i hovedsak beholde troen sin i fred, og gjennom millet-systemet hadde minoritetene et utstrakt indre selvstyre. Under Mehmet II ble også europeiske jøder invitert til å bosette seg i Istanbul.

Det gikk nedover med riket fra 1700-tallet. I historiefaglige miljøer er det ingen bred konsensus om årsakene til forfallet, men faktorer som trekkes frem er at de tidligere så militært overlegne osmanene nå var underlegne de europeiske stormaktene, at handelen med Asia nå gikk sjøveien rundt Afrika, store problemer med inflasjon og liten teknologisk utvikling i transportsektoren, jordbruket og industrien.

Tyrkerne var på sentralmaktenes side under første verdenskrig, og nederlaget i krigen kom til å bli slutten på Det osmanske rike. Under de nasjonalistiske ungtyrkernes styre ble situasjonen kritisk for rikets etniske minoriteter, og det gikk spesielt hardt ut over armenerne. Fra 1915 utviklet undertrykkelsen seg til et rent folkemord, og i årene frem til 1923 døde omtrent tre fjerdedeler av landets to millioner armenere av drap, sult, tvangsarbeid og tvungne deportasjoner.

 Mellomkrigstiden 

Etter at Det osmanske rike gikk i oppløsning etter første verdenskrig var deler av landet under alliert okkupasjon. I 1919 blusset urolighetene opp igjen i det som blir kalt den tyrkiske frigjøringskrigen, og i årene som fulgte kjempet Mustafa Kemal – i ettertiden kalt Atatürk, «tyrkernes far» – for å få opphevet freden i Sèvres. Etter at de utenlandske styrkene var nedkjempet ble Republikken Tyrkia etablert i 1923, med Ankara som hovedstad. Lausannetraktaten erstattet Sèvres-avtalen, og som en del av avtalen fulgte store befolkningsutveklsinger. Omtrent 1,3 millioner grekere måtte forlate den nye republikken, mens en halv million tyrkere dro motsatt vei. Republikken Tyrkia ble således langt mer etnisk homogen enn før.

Etter utryddelsen av armenerne, var den kurdiske befolkningen landets største minoritet, og utgjorde et flertall i store områder i øst og sør. Ulike grupper i den kurdiske befolkningen gikk til opprør mot tyrkisk herredømme flere ganger, men ble hver gang slått ned med stor brutalitet. Under ledelse av den sunnimuslimske lederen Sjeik Said, ble det organisert et omfattende kurdisk opprør i 1924. Etter Sjeik Said-bevegelsens nederlag organiserte kurdiske intellektuelle Khoybun-forbundet som i 1930-32 etablerte militær kontroll i et større område rundt Ararat-fjellet ved grensa til Iran. I 1937/38 gjennomførte den tyrkiske hæren omfattende massakrer mot kurdere i Dersim-området. Daværende statsminister Erdoğan ba i 2011 den kurdiske befolkningen om unnskyldning for massakrene i Dersim.http://www.todayszaman.com/national_pm-erdogan-apologizes-over-dersim-massacre-on-behalf-of-turkish-state_263658.html

Mellom 1924 og 1935 gjennomførte Atatürk omfattende reformer i en skala aldri tidligere sett i den muslimske verden. Han opphevet kalifatet og islamsk lovgiving, og erstattet dem med privatrettslig lovgivning etter mønster av Sveits en strafferett importert fra Italia. Det arabiske alfabetet ble erstattet av det latinske, kalenderen ble gjort om til å følge vestlig standard med søndag som hviledag, tyrkerluen ble forbudt, bruken av det metriske målesystemet ble gjort obligatorisk, og kvinners stilling ble betydelig forbedret.

 Etter andre verdenskrig 
Tyrkia holdt seg nøytrale under størstedelen av andre verdenskrig. I perioden 1941–1943 var regjeringen tyskvennlig, men Tyrkia gikk stadig mer i alliert retning fra 1943. I februar 1945 erklærte landet krig mot Tyskland, et trekk som kun var motivert av ønsket om å bli med i de forente nasjoner etter krigens slutt. Etter krigen ble Tyrkia knyttet til USA i forbindelse med den såkalte Truman-doktrinen, og landet mottok omfattende økonomisk og militær hjelp av amerikanerne.

Tyrkia var i praksis en autoritær ettpartistat frem til 1946. Det var først med Adnan Menderes i 1950 at landet fikk en statsminister som ikke kom fra Atatürks republikanske folkeparti, og Tyrkia har i prinsippet vært et demokratisk land siden. Likevel har landets militære ledelse grepet inn i politikken ved en rekke anledninger, og både i 1960, 1971 og 1980 ble de folkevalgte kastet av de militære og erstattet med regjeringer utpekt av generalene.

Helt siden 1920-tallet har det vært uroligheter i de kurdisk-dominerte områdene sørøst i landet, og fra slutten av 1970-tallet tiltok urolighetene da den militante organisasjonen Kurdistans arbeiderparti (PKK) under Abdullah Öcalan begynte å kjempe for et uavhengig Kurdistan. En væpnet konflikt brøt ut i 1984, og siden den gang har titusenvis av menneskeliv gått tapt. Tyrkiske myndigheter har forsøkt å forby det kurdiske språket og kurdiske folkedrakter, og anerkjenner ikke kurderne som en nasjonal minoritetsgruppe.

Den 15. juli 2016 ble et militærkupp forsøkt. Unntakstilstand og portforbud ble erklært av kuppmakerne, en gruppe som kalte seg Yurtta Sulh Konseyi.
Aaser, Kristian (18. juli 2016). «Folket stanset kuppet». Klassekampen, s. 12 Kuppforsøket var over neste dag, seint på formiddagen. The Economist meldte at 230 ble drept, blant dem 145 sivile som konfronterte soldater på kuppmakernes side. General Hulusi Akar skal ha blitt presset til å signere en erklæring om unntaktstilstand. Akar nektet og kuppmakerne strammet da et belte rundt halsen på ham, men Akar ga seg ikke og han overlevde. Erdoğan erklærte tre måneder unntakstilstand og arresterte flere tusen soldater blant dem over 100 generaler. Få dager etter kuppforsøket ble 8000 politimenn og 3000 dommere avskjediget eller internert.After the coup, the counter-coup. The Economist, 23. juli 2016, s. 14

 Politikk og administrasjon 

Tyrkia har en tredeling av makta mellom en lovgivende nasjonalforsamling (Türkiye Büyük Millet Meclisi), en dømmende makt og en utøvende makt ved regjering og president. Grunnloven av 1982 ga presidenten større reell makt enn tidligere. Recep Tayyip Erdoğan (AK Parti) har vært Tyrkias president siden 2014.

 Administrativ inndeling 

Tyrkia er delt i 81 provinser som ledes av en guvernør, utnevnt av presidenten. Provinsene er igjen inndelt i distrikter. På det lokale nivået er landet organisert i kommuner (belediye). Det holdes alminnelige valg til kommunestyrene, men stort sett er Tyrkia mer sentralstyrt og det kommunale selvstyret er mindre utviklet.

 Forsvars- og utenrikspolitikk 
Tyrkia har vært med i NATO siden 1952. Med en styrke på nesten  soldater og  offiserer er Tyrkias forsvar alliansens nest største. Forsvarsbudsjettet er på omtrent 15 milliarder lira (2011), omtrent 46 milliarder norske kroner

Frem til 2019 var det 12 måneders obligatorisk førstegangstjeneste for menn.

Fra 2019 er tjenestetiden Obligatorisk vernepliktstjeneste for menn over 20 år i seks måneder.

Landet har også frivillig vernepliktstjeneste for kvinner.

Tyrkia var en av grunnleggerne av FN i 1945. Blant andre viktige internasjonale organisasjoner landet er med i kan nevnes Organization of Turkic States Organisasjonen for islamsk samarbeid, Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling og Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa.

Tyrkia har samarbeidet med EU i en årrekke, og fikk sin første avtale med det daværende EF i 1963. 

I 1995 inngikk Tyrkia og EU en tollunion, og i 1999 åpnet EU for at Tyrkia kunne bli kandidatmedlem. Formelle forhandlinger om et eventuelt medlemskap startet i 2005, men disse har senere stagnert slik at Tyrkia pr. 2013 er et godt stykke unna kravene for et EU-medlemskap.

Etter flere tiårs forsøk på bli EU-medlem – uten at det ser ut til å lykkes – velger Tyrkia å sende en søknad om å bli medlem i BRICS i september 2024.

 Politiske partier 
De politiske partiene som er representert i parlamentet i Ankara er Det republikanske folkepartiet(CHP), Det nasjonale aksjonspartiet(MHP), Folkets Demokratiske Parti(HDP) og Rettferds- og utviklingspartiet(AKP).

 Næringsliv 
Den tyrkiske økonomien er en av de 20 største økonomiene i verden, og landet har en dynamisk og stor arbeidsstyrke. Landet er medlem i G20 der de 20 største økonomiene i verden samles. Videre er landet medlem i OECD og har medlemskapsforhandlinger med EU, noe som vil åpne nye muligheter for landet. Forhandlingene har pågått siden 2005. Tyrkia har vært assosiert medlem i EU siden 1967. Tyrkia er økonomisk og kulturelt tett knyttet til både Europa og Midtøsten. Landet har hatt en stor økonomisk vekst de siste årene. Per 2008 har BNP pr. innbygger passert $ 12 000, men forskjellene mellom rike og fattige er fortsatt store. Det er også geografiske forskjeller i inntektsfordelingen og graden av økonomisk utvikling.

Med 37,6 millioner utenlandske besøkende i 2017 var Tyrkia det åttende største turistmålet i verden.UNWTO Tourism Highlights: 2018 Edition, UNWTO, 2018, s. 8.

 Økon. nøkkeltall  Verdi % av BNP År, kilde BNP  663,4 mrd $ 2007, Verdensbanken BNP (vekst) (Eurostat) 5,1 % 2007, Eurostat (europa.eu) BNP (vekst) 3,9 %  Q3 2007, The Economist nov 2007 Industriprod. 6,1 %  Q3 2007, The Economist nov 2007 Konsumpriser 2006 9,3 % 2006, Eurostat (europa.eu) Konsumpriser 2007 7,1 %  Q3 2007, The Economist nov 2007 Renter 3 mnd 6,38 %  Q3 2007, The Economist nov 2007 Børsindeks 1. jan-7. mai 2008 -22,1 %  The Economist mai 2008 Arbeidsløshet 8,9 %  Q3 2007, The Economist nov 2007 Handelsbalanse 12 mnd -56,4 mrd $   Aug 2007, The Economist nov 2007 Betalingsbalanse 12 mnd -33,2 mrd $ -7,3 % Aug 2007, The Economist nov 2007 Budsjettbalanse  -2,9 % 2007, The Economist nov 2007 BNP/innb 2007 (UNDP) 12.900 $  Q3 2007, The Economist nov 2007

 Samfunn 
 Massemedia 
Den tyrkiske allmennkringkasteren heter Türkiye Radyo Televizyon Kurumu (TRT), og driver en rekke TV- og radiokanaler. Det redaksjonelle innholdet er underlagt kontroll av myndighetene, og kontroversielle temaer tas sjelden opp. Siden 1993 har landet også hatt uavhengige, kommersielle TV-kanaler.

Tyrkias trykte medier domineres av Doğan-gruppen, som eier over halvparten av landets aviser. De viktigste dagsavisene er Zaman, Posta, Hürriyet, Milliyet, Sabah og Yeni Asir, med de to førstnevnte som de største.

Organisasjonen Reportere uten grenser peker på en rekke problematiske sider ved ytringsfriheten i Tyrkia, og mange journalister har blitt arrestert for kritikk av myndighetene. Spesielt er temaer rundt Kurdistans arbeiderparti (PKK) sensitive, og landet driver en utstrakt sensur av Internett, der blant annet videodelingstjenesten YouTube har vært blokkert i lange perioder.

 Urbanitet 

Den største byen Istanbul er landets finansielle, økonomiske og kulturelle sentrum, og har over 13 million innbyggere (2013). Andre viktige byer er İzmir, Bursa, Adana og hovedstaden Ankara.

Anslagsvis 70 prosent av Tyrkias befolkning bor i byer. Syv av Tyrkias byer har mer enn én million innbyggere.

 Kultur 
 Mat og drikke 
Det tyrkiske kjøkken har blitt insipirert av det arabiske kjøkken, og har inspirert både Europa (spesielt det greske kjøkken og kjøkkenene i de tidligere jugoslaviske landene) og Midtøsten. Pita (på tyrkisk kalt pide) er mye brukt, og det samme er börek. Jogurt (yoğurt) er en tyrkisk oppfinnelse, og andre kjente tyrkiske matretter er kebab, çorba (en tynn suppe), dolma (fylte grønnsaker) og mantı.

De fleste tyrkere er muslimer og mange er derfor avholds, men store deler av befolkningen har også et mer avslappet forhold til alkoholforbudet i Islam. Nasjonalbrennevinet er det anis-baserte rakı, som gjerne nytes sammen med meze. Tyrkia har også noe vinproduksjon og hasselnøttproduksjon. 

Det ble drukket  tonn svart te (çay) i Tyrkia i 2004, noe som gjorde landet til verdens nest største temarked (etter India). Hver tyrker bruker i gjennomsnitt 2,5 kg te i året, noe som gir Tyrkia verdens høyeste teforbruk per capita.

 Idrett 
Tyrkias mest populære idrett er fotball. De største fotballklubbene er Galatasaray, Fenerbahçe og Beşiktaş, og også det tyrkiske herrelandslaget har hatt gode internasjonale resultater, med semifinaler både i VM i 2002 og EM i 2008. Andre store lagidretter i landet er basketball og volleyball.

Tyrkia deltok for første gang i sommer-OL siden 1908, og har siden den gang vært med i alle sommerleker unntatt tre. Siden 1936 har også Tyrkia deltatt i de fleste vinter-OL. Pr. 2013 har landet tilsammen 39 gullmedaljer (alle i sommer-OL), og idrettsgrenen der landet har tatt flest OL-medaljer er bryting.

 Oppføring på UNESCOs lister 
Verdensarvsteder

Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.

 Göreme nasjonalpark og klippene i Kappadokia
 De historiske områdene i Istanbul
 Moskéen og sykehuset i Divrigi
 Hattusa
 Nemrut Dağı
 Hierapolis og Pamukkale
 Xanthos-Letoon
 Safranbolu
 Troja, arkeologisk område
 Selimiye moskeen

 Det neolittiske stedet Çatalhöyük
 Bursa og Cumalıkızık
 Pergamon kulturlandskap

 Diyarbakır festning og Hevsel Gardens kulturlandskap

 Efesos
 Det arkeologiske stedet Ani
 Afrodisias
 Göbekli Tepe
 Arslantepe-haugen
 Sardis og Bin Tepe

Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv

Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.

 2009 – Norouz

 2020 – Tradisjonelt intelligens- og strategispill: Togyzqumalaq, Toguz Korgool, Mangala/Göçürme

 2018 – Dede Qorqud/Korkyt Ata/Dede Korkut, episk kultur, folkeeventyr og musikk
 2020 – Miniatyrkunst

 Fotnoter 

 Referanser 
Gábor Ágoston og Bruce Alan Masters (2009). Encyclopedia of the Ottoman Empire. Infobase Publishing. Side 338 ISBN 9781438110257
Jacob M. Landau (1984). Atatürk and the Modernization of Turkey. BRILL. Side 133-134. ISBN 9789004070707
Dani Valent, Jim Masters og Perihan Masters (2000). World Food Turkey. Lonely Planet. Side 90. ISBN 9781864500271
Linda Civitello (2011). Cuisine and Culture : A History of Food and People. John Wiley & Sons. ISBN 9781118098752
«Languages across Europe : Turkey». BBC News Online. Besøkt 12. juni 2013.
«Turkey ». The World Factbook. Besøkt 12. juni 2013
«Turkey: Second biggest tea market in the world ». marketresearchworld.net. Besøkt 12. juni 2013.
«Sports : Traditional and International Sports In Turkey». goturkey.com. Besøkt 11. juni 2013.
«Medalist Search Results ». olympic.org. Besøkt 11. juni 2013.
«Turkey: Registered Population». citypopulation.de / State Institute of Statistics, Republic of Turkey. Besøkt 12. juni 2013.
«Country Profile: Turkey». Library of Congress – Federal Research Division, august 2008.
«Turkey ». Reportere uten grenser, november 2011. Besøkt 12. juni 2013.
«YouTube opens Turkish site, giving government more control ». Reuters, 2. oktober 2012. Besøkt 12. juni 2013.
«CHP plans to reduce Turkish military's size by 30 pct if elected». Hürriyet Daily News, 23. mars 2011. Besøkt 12. juni 2013.
«U.S. Relations With Turkey». Det amerikanske utenriksdepartementet, 7. januar 2013. Besøkt 12. juni 2013.
«Commission Staff Working Document : Turkey 2012 Progress Report». EU-kommisjonen, 10. oktober 2012.
«Communication from the Commission to the European Parliament and the Council : Enlargement Strategy and Main Challenges 2012–2013». EU-kommisjonen, 10. oktober 2012.
Stanford Jay Shaw og Ezel Kural Shaw (1977). History of the Ottoman Empire and Modern Turkey. Bind 2. Cambridge University Press. Side 341. ISBN 9780521291668
Shaw og Shaw, side 368
Elie Elhadj (2006). The Islamic Shield: Arab Resistance to Democratic and Religious Reforms. Universal-Publishers. Side 99. ISBN 9781599424118.
«Metric System in China and Turkey». Nature 133, 59-59 (13. januar 1934). doi:10.1038/133059a0
Murat Metin Hakki. «Surviving the pressure of the superpowers : An analysis of Turkish neutrality during the second world war». Chronicon 3 (1999-2007) 44–62 ISSN 1393-5259
James A. Huston (1988). Outposts and Allies : U.S. Army Logistics in the Cold War 1945–1953. Associated University Presses. Side 134-136. ISBN 0941664848
Ergun Özbudun (2000). Contemporary Turkish Politics: Challenges to Democratic Consolidation. Lynne Rienner Publishers. Side 6-8. ISBN 9781555877354
«Who Are the Kurds?» The Washington Post, februar 1999. Besøkt 15. juni 2013
«Ottoman Empire (1301-1922)». BBC Religions. Besøkt 15. juni 2013
Bernard Lewis. «Some Reflections on the Decline of the Ottoman Empire». Studia Islamica No. 9 (1958), side 111-127
Robert Melson. «Paradigms of Genocide: The Holocaust, the Armenian Genocide, and Contemporary Mass Destructions». Annals of the American Academy of Political and Social Science Vol. 548, The Holocaust: Remembering for the Future (Nov., 1996), side 156-168
Douglas Arthur Howard (2001). The History of Turkey. Greenwood Publishing Group. Side 24-26. ISBN 9780313307089
Howard, side 26-29
Howard, 29
Howard, 30
Paul Magdalino et al. «Istanbul» Grove Art Online / Oxford Art Online. Oxford University Press. Besøkt 16. juni 2013.
 "Europe" (pp. 68–69); "Asia" (pp. 90–91): «A commonly accepted division between Asia and Europe ... is formed by the Ural Mountains, Ural River, Caspian Sea, Caucasus Mountains, and the Black Sea with its outlets, the Bosporus and Dardanelles.» 
«Tyrkere i 244 av landets kommuner ». Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, 2009. Besøkt 16. juni 2013.

Eksterne lenker




Kategori:NATO-land
Kategori:1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Kategori:Republikker
Kategori:Stater og territorier etablert i 1923
Kategori:TÜRKSOYs medlemsland