Rwanda

Rwanda, offisielt Republikken Rwanda, er en republikk og innlandsstat sentralt i Afrika. Landet er et av de minste på det afrikanske fastlandet, og grenser mot Den demokratiske republikken Kongo (DR Kongo), Uganda, Tanzania og Burundi. Rwanda har over tretten millioner innbyggere fordelt på  km², noe som gjør landet til et av de tettest befolkede i Afrika. Hovedstaden er Kigali, som ligger sentralt i landet. Rwanda ligger like sør for ekvator, og landskapet preges av fjell i vest og savanner i øst, og over hele landet finnes det mange innsjøer. Landet har et tropisk klima, med to regntider og to tørketider hvert år.

Befolkningen er ung, og de fleste av landets innbyggere bor i landlige strøk. Innbyggerne er i hovedsak sammensatt av de tre etniske gruppene hutu, tutsi og twa. Landets største religion er kristendommen, og det mest utbredte språket er kinyarwanda. Engelsk, fransk og swahili har også offisiell status. Landet er en republikk med presidenten som statsoverhode. Den sittende presidenten er Paul Kagame, som har sittet i vervet siden 2000. Rwanda er ett av bare tre land i verden med kvinnelig flertall i parlamentet, sammen med Bolivia og Cuba. Landet har siden 2006 vært inndelt i fem provinser.

Området ble bosatt av jegere og samlere i stein- og jernalderen, og senere av bantufolk. Rwanda var opprinnelig et kongedømme, som ble styrt av et aristokrati bestående av tutsier. Rwanda ble kolonisert av Tyskland i 1884 som en del av Tysk Øst-Afrika sammen med Tanzania og Burundi, og deretter av Belgia, som invaderte landet i 1916, som en del av den første verdenskrig. Begge de europeiske nasjonene støttet tutsiene, og i 1959 gjorde hutuene opprør, som endte med at mange tutsier ble drept. En selvstendig, hutu-dominert republikk ble opprettet i 1962. Økende etniske konflikter mellom hutuene og tutsiene førte i 1994 til folkemordet i Rwanda, hvor anslagsvis – tutsier og moderate hutuer ble drept.

Rwandas økonomi led kraftig som følge av folkemordet i 1994, men har siden hentet seg opp. President Kagame har gjennomført flere tiltak for å modernisere landets økonomi. Omtrent 90 % av innbyggerne er sysselsatt i landbruket, som for det meste er selvbergingsjordbruk. De viktigste eksportvarene er kaffe og te. Landet har få naturressurser og lite utviklet industri. Flere turister begynner å komme til Rwanda for å oppleve især naturen. Musikk og dans er sentralt i den rwandiske kulturen, hvor trommer er det viktigste instrumentet. Tradisjonell kunst og kunsthåndverk produseres over hele landet.

 Naturgeografi 
miniatyr|alt=Fotografi av samløpet mellom elvene Kagera og Ruvubu.|Samløpet mellom elvene Kagera og Ruvubu. 
miniatyr|alt=Fotografi av en innsjø og en vulkan i Virungafjellene vest i landet.|En innsjø og en vulkan i Virungafjellene vest i landet. Landskapet i Rwanda preges av fjell og åser, noe som har gitt landet tilnavnet «Pays des mille collines» («De tusen åsers land») på fransk. 
Med sine  km² er Rwanda det 149. største landet i verden, og det fjerde minste på det afrikanske fastlandet etter Gambia, Eswatini og Djibouti. Rwanda er på størrelse med nabolandet Burundi, eller med Haiti og Albania. Hele landet er høyland; det laveste punktet er elven Ruzizi, 950 meter over havet. Rwanda ligger i det sentrale Øst-Afrika, og grenser mot Den demokratiske republikken Kongo i vest, Uganda i nord, Tanzania i øst og Burundi i sør. Landet ligger like sør for ekvator, og er en innlandsstat. Hovedstaden Kigali ligger omtrent midt i landet.

Grensen mellom nedbørsfeltene til elvene Nilen og Kongo løper gjennom Rwanda fra nord til sør. Rundt 80 % av landet tilhører nedbørsfeltet til Nilen, mens resten (20 %) tilhører nedbørsfeltet til Kongoelva. De fleste større elver i landet ligger på østsiden av vannskillet mellom Kongo og Nilen. Unntaket er Ruzizi, som munner ut i Tanganyikasjøen. Landets lengste elv er Nyabarongo, som begynner i landets nordvestlige del, renner nordover, østøver og deretter sørøstover før den løper sammen med Ruvubu og danner Kagera, som videre renner nordover langs grensen mot Tanzania. Nyabarongo–Kagera munner omsider ut i Victoriasjøen og danner Nilen. Kilden i Nyungweskogen er blant stedene som kan regnes for å være Nilens fjerneste kilde.

Den største innsjøen er Kivusjøen som dekker bunnen av den vestre delen av Riftdalen (Albertineriften) langs grensen mot DR Kongo. Med en maksimal dybde på 480 meter, er den blant de tjue dypeste innsjøene i verden. Andre store innsjøer er Burerasjøen, Ruhondosjøen, Muhazisjøen, Rwerusjøen og Ihemasjøen.

Det sentrale og vestlige Rwanda er fjell- og åslendt. Derfor kalles landet noen ganger på fransk «Pays des mille collines» («De tusen åsers land»). De høyeste toppene finnes i den vulkanske fjellkjeden Virunga i nordvest. Fjellkjeden strekker seg inn i nabolandene DR Kongo og Uganda, og består av åtte større vulkaner. En av disse er Karisimbi, Rwandas høyeste punkt, 4507 meter over havet. Den vestlige delen av landet er en del av en økoregion som består av fjellskogen i Albertineriften. Området ligger mellom 1 500 og 2 500 meter over havet. Sentrale deler av Rwanda preges av bølgende åser og daler, mens den østre delen av landet i hovedsak består av savanner, sletter og sumper som strekker seg ned mot Kageradalen, 1 220 meter over havet.

 Klima 
Rwanda har et temperert tropisk høylandsklima, med mildere temperaturer enn det som er typisk for områder nær ekvator, noe som skyldes landets høyde. Temperaturen i hovedstaden Kigali, som ligger i sentrum av landet, varierer mellom 12 og  på daglig basis, med lite variasjon gjennom året. Fjellområdene i vest og nord er stort sett kjøligere enn den lavereliggende delen av landet i øst. Det er to regntider i løpet av året. Den første varer fra februar til juni, og den andre fra september til desember. Disse er adskilt av to tørketider. Den lengste varer fra juni til september, da det ofte ikke kommer nedbør i det hele tatt, og en kortere tørketid fra desember til februar. Klimaet er fuktigere vest og nordvest i landet enn i øst og sørøst.

Global oppvarming har forårsaket en endring i mønsteret i regntiden i Rwanda. Ifølge en rapport fra Strategic Foresight Group, har klimaendringer redusert antall regnværsdager i løpet av året, og også ført til hyppigere styrtregn. Begge endringene har ført til vanskeligheter for bønder og redusert produktiviteten i landbruket. Ifølge Strategic Foresight opplever Rwanda også en økende oppvarming – gjennomsnittstemperaturen har økt på mellom  og  i løpet av de siste femti årene, og det er estimert at dette vil øke til  innen 2050.

 Flora og fauna 
miniatyr|alt=Fotografi av Topi (Damaliscus lunatus jimela), en underart av halvmåneantilope, i Akagera nasjonalpark.|Topi (Damaliscus lunatus jimela), en underart av halvmåneantilope, i Akagera nasjonalpark.
miniatyr|alt=Fotografi av fjellgorillaer i nasjonalpark|Volcanoes nasjonalpark er hjem til en estimert tredjedel av verdens fjellgorillabestand. Fjellgorillaene i fjellene i Rwanda er en viktig attraksjon, som tiltrekker seg flere tusen turister årlig.
I forhistorisk tid var en tredjedel av dagens Rwanda dekket av fjellskog. Naturlig forekommende vegetasjon er nå stort sett begrenset til de tre nasjonalparkene i landet – Nyungweskogen, Volcanoes og Akagera – mens områder med terrassedyrking stort sett dominerer resten av landet. I 2007 var rundt 2 407,5 km² av landet dekket av skog. Det er nedgang på 64 % fra 1960, da landet hadde 6 590 km² skog. Det største gjenværende skogområdet, Nyungweskogen, har 200 ulike treslag, i tillegg til et mangfold av orkidéer og begonier. Vegetasjonen i Volcanoes er stort sett bambus og lyngheier, med små skogområder. Akagera har derimot et savanne-økosystem der akasietrær dominerer floraen. Det er flere sjeldne eller truede plantearter i Akagera.

Det største mangfoldet av store pattedyr finnes i de tre nasjonalparkene. Nyungweskogen har tretten primatarter, inkludert sjimpanser og kolobusaper, mens Volcanoes er hjem til anslagsvis en tredjedel av verdens fjellgorillabestand. Akagera er hjem til typiske savannedyr som sjiraff, elefant, leopard, neshorn, sebra og afrikabøffel. Rwandas løvebestand døde ut etter folkemordet i 1994, da nasjonalparker ble omgjort til leire for fordrevne mennesker, og de gjenværende dyrene ble forgiftet og avlivet av storfegjetere. Rwanda fikk på nytt en løvebestand i juni 2015, da Akagera nasjonalpark fikk syv løver fra to sørafrikanske parker.

Det er 670 fuglearter i Rwanda, og fuglelivet varierer mellom landets østlige og vestlige deler. Nyungweskogen i vest har 280 registrerte arter, hvorav 26 er endemiske til Albertineriften. Fugleartene edelfrankolin og regnbueturako er endemiske for området. I det østlige Rwanda finner man savannefugler som svarthodegonolek, i tillegg til fugler som hovedsakelig holder til i sumper og innsjøer, som storker og traner.

Entomologiske undersøkelser i landet har avslørt et rikt mangfold av knelere, deriblant en nyoppdaget art.

 Demografi 
miniatyr|alt=Diagram over befolkningspyramide for Rwanda, 2016.|Befolkningspyramide for Rwanda, 2016.
I 2019 anslo National Institute of Statistics of Rwanda (NISR) landets folketall til . Ved folketellingen i 2012 hadde landet  innbyggere.

Rwanda har en ung befolkning; ved folketellingen i 2012 var 43,3 % av befolkningen under 15 år og 53,4 % mellom 16 og 64. I 2020 var den årlige fødselsraten estimert til 27,9 fødsler per 1 000 innbygger og dødsraten til 6,1 døde per 1 000 innbygger. Den forventede levealderen er 65,1 år (67,1 år for kvinner og 63,2 år for menn), noe som er den 37. laveste blant 224 av verdens land og territorier.

Rwanda er et av Afrikas tettest befolkede land, med 470 innbyggere per kvadratkilometer (estimert 2019). Historikere som Gérard Prunier tror at årsaken til den høye befolkningstettheten delvis kan tilskrives folkemordet i 1994. Det meste av landets befolkning bor i landlige strøk, og landsbyer og bolighus er jevnt fordelt over hele landet. Det eneste tynt befolkede området i landet er savanneområdet i den tidligere provinsen Umutara og Akagera nasjonalpark i øst.

Den største byen er hovedstaden Kigali sentralt i landet, med over én million innbyggere. Byens raske befolkningsvekst legger press på infrastrukturen. I 2012 var grensebyen Gisenyi i nordvest den nest største byen, med  innbyggere. Andre større byer er Ruhengeri, Butare og Muhanga, som alle har under  innbyggere.

Andelen som bodde i tettbygde strøk steg fra 6 % i 1990 til 16,6 % i 2006, og anslås å være 17,4 % i 2020.

 Etniske grupper 

miniatyr|alt=Fotografi av rwandiske barn i en landsby ved Volcanoes nasjonalpark.|Rwandiske barn i en landsby ved Volcanoes nasjonalpark. 
Befolkningen er i hovedsak sammensatt av de tre etniske gruppene hutu, tutsi og twa. Den største gruppen er hutuene, som i 1994 utgjorde omtrent 85 % av befolkningen. Tutsiene utgjorde omtrent 14 % og twaene omtrent 1 %. Hutuer drev med landbruk og tutsier drev med kveg.

Twa er et pygméfolk som nedstammer fra Rwandas tidligste bosettere. Hvordan hutuene og tutsiene skilles fra hverandre, er mer omstridt.

Det er to teorier om opphavet til hutuene og tutsiene. Den ene er at de er to forskjellige folkeslag, mens den andre er at de opprinnelig var ett folkeslag, som siden har blitt delt på en kunstig måte gjennom en inndeling i to kaster. Nyere genetiske undersøkelser har vist at tutsier har et større genetisk innslag fra nilosahariske folk (14,9 %) enn hutuer (4,3 %).

Historisk sett har det vært sosiale forskjeller mellom hutuene og tutsiene. Før hutuenes opprør i 1959 var tutsiene den dominerende overklassen med politisk kontroll, selv om de var i mindretall (rundt 24 % av befolkningen). Hutuene var jordbrukere, mens twaene var jegere og samlere bosatt i skogområder. Under hutuenes opprør som begynte i 1959 ble  tutsier tvunget ut av landet, noe som gjorde dem til en enda mindre minoritet. Den nåværende regjeringen fraråder å skille mellom hutu, tutsi og twa, og har fjernet slik etnisk klassifisering fra identifikasjonskort. Folketellingen i 2002 var den første siden 1933 som ikke delte den rwandiske befolkningen i de tre gruppene.

Det bor et lite antall europeere, asiater og afrikanere fra nabolandene i Rwanda. Ved en folketelling i 1996 ble det også rapportert andre minoriteter: banyenkombo (rundt  personer), bagogwe (500–1500 personer) og banyambo (rundt 400 personer).

I 2008 bodde det omtrent  flyktninger og asylsøkere i Rwanda, inkludert  fra Den demokratiske republikken Kongo og mer enn 2 900 fra Burundi.

 Språk 
Nesten hele befolkningen i Rwanda snakker kinyarwanda. Språket er et bantuspråk i nigerkongo-familien, og er nært beslektet med kirundi, som tales i nabolandet Burundi. Kinyarwanda har offisiell status sammen med engelsk, fransk og swahili, som ikke er førstespråk for mer enn 1 % hver av befolkningen. Innbyggere på Nkomboøya i Kivusjøen vest i landet snakker mashi, et språk som er nært beslektet med kinyarwanda.

Under kolonitiden var de største europeiske språkene tysk og fransk. Sistnevnte ble introdusert av Belgia i 1916, og forble et offisielt og mye utbredt språk etter at Rwanda ble uavhengig i 1962. Både fransk og engelsk har historisk sett blitt brukt av svært få, men engelsk ble vanligere da engelsktalende rwandiske flyktninger flyttet tilbake til landet i 1990-årene. På grunn av det anstrengte forholdet mellom Rwandas myndigheter og Frankrike ble det i 2008 bestemt at engelsk skulle erstatte fransk som undervisningsspråk i videregående skole og høyere utdanning, med virkning fra 2010. I desember 2014 ble de nye franc-sedlene ustedt på engelsk og kinyarwanda, og fransk ble fjernet.

Swahili blir også benyttet av noen som andrespråk, særlig blant returnerte flyktninger fra Uganda, Kenya, Tanzania og Den demokratiske republikken Kongo, og de som bor i landsbyene langs grensen til sistnevnte. I februar 2017 ble det vedtatt å gjøre swahili til et offisielt språk. Språket brukes i nabolandene Uganda og Tanzania, og flere rwandere flyktet til disse landene under folkemordet i 1994, og fortsatte å bruke språket etter at de flyttet tilbake igjen. Dessuten ble Rwanda medlem i det østafrikanske fellesskap i 2007, hvor medlemmene er forpliktet til å ha swahili som et offisielt språk.

 Religion 
miniatyr|alt=Fotografi av en romersk-katolsk kirke i Rwamagana. Katolsk kristendom er den største religionen i landet.|En romersk-katolsk kirke i Rwamagana. Katolsk kristendom er den største religionen i landet. 
Den største religionen i Rwanda er kristendommen. Ved folketellingen i 2012 var 43,7 % av befolkningen katolikker, 37,7 % var protestanter, 11,8 % var syvendedagsadventister, 2 % var muslimer (primært sunnimuslimer), 0,7 % var Jehovas vitner og 2,5 % var ikke-religiøse.

En del tutsier regner seg for å være jøder som er etterkommere av migranter fra Kongedømmet Kusj (dagens Etiopia). Det finnes også små samfunn av hinduer og buddhister, som for det meste er forretningsfolk fra Kina og India, universitetsansatte og studenter.

Selv om bare 0,1 % av befolkningen praktiserer tradisjonelle religioner, har slike religioner en innflytelse på rwandernes trosforestillinger. Mange ser på den kristne Gud og den tradisjonelle rwandiske guden Imana som den samme.

Kristne misjonærer kom til landet i de tyske og belgiske koloniperiodene. Da romersk-katolske misjonærer kom til Rwanda på slutten av 1880-årene, bidro de til teorien om hutuene og tutsienes raseopprinnelse, og at tutsiene var den overlegne rase. Kirken skal ha spilt en viktig rolle i å skape rasemessige konflikter mellom hutuene og tutsiene, delvis fordi hutuene, som utgjorde flertallet av befolkningen, var mer villige til å konvertere. Islam ble introdusert av arabiske elfenben- og slavehandlere fra slutten av 1700-tallet, men religionen ble ikke særlig utbredt i befolkningen. Dette skyldes hovedsakelig at araberne var mer opptatt av handel enn av misjon, og at kristendommen hadde vunnet fotfeste mot slutten av 1800-tallet og ble favorisert av den tyske koloniadministrasjonen. Mange rwandere konverterte til islam etter folkemordet i 1994, blant annet på grunn av katolske og protestantiske lederes rolle i folkemordet.

Grunnloven i Rwanda garanterer religionsfrihet, og landets myndigheter respekterer stort sett denne retten i praksis.

 Historie 
 Eldre historie 
miniatyr|alt=Fotografi av en rekonstruksjon av et kongepalass i Nyanza.|En rekonstruksjon av et kongepalass i Nyanza. 
Området som utgjør dagens Rwanda har vært grønt og fruktbart i mange tusen år, selv i løpet av den siste istiden. Det er ikke kjent når området først ble bebodd, men det antas at mennesker flyttet inn kort tid etter den siste istiden, enten i neolittisk tid, rundt ti tusen år siden, eller i perioden som fulgte, opp til rundt 3000 før Kristus De tidligste innbyggerne i regionen antas å ha vært forfedrene til twa-folket, en gruppe pygméfolk som fremdeles lever i Rwanda. Arkeologiske utgravninger utført fra 1950-årene og utover har avdekket bevis for sparsom bosetting av jegere og samlere i regionen i sen steinalder, etterfulgt av en større andel bosettere fra tidlig jernalder. Twa-folket ble senere fordrevet av innvandrende bantuer, først hutuene på 1000-tallet, som ryddet jord for å drive jordbruk, og deretter tutsiene, som var et kvegfolk, i løpet av 1400-tallet.

Det første tutsikongedømmet skal ha blitt opprettet av kong Gihanga omkring 1090, men det finnes ingen bevis på at han faktisk eksisterte. Den tidligste formen for sosial organisering i området var klaner (ubwoko). Fra 1400-tallet begynte klanene å samle seg til kongeriker, og innen 1700 eksisterte rundt åtte kongeriker i dagens Rwanda. Et av disse var Kongeriket Rwanda, styrt av tutsi-klanen nyiginya, som ble stadig mer dominerende fra midten av 1700-tallet. Riket nådde sin største utstrekning i løpet av 1800-tallet under kong Kigeli Rwabugiri, som erobret flere mindre stater og utvidet kongeriket mot vest og nord. Kongen innførte flere administrative reformer som førte til at forskjellene vokste mellom hutu- og tutsibefolkningen. Disse inkluderte uburetwa, et system med tvangsarbeid som hutuene måtte utføre for å få tilgang til landområder som hadde blitt beslaglagt fra dem, og ubuhake, der hutuer hadde muligheten til å benytte seg av kveg tilhørende tutsier i bytte mot økonomiske og personlige tjenester.

 Kolonitiden 

Under Berlin-konferansen i 1884 ble området tildelt Tyskland som en del av Tysk Øst-Afrika sammen med Burundi og Tanzania, noe som markerte begynnelsen på kolonitiden. Den første europeeren som besøkte Rwanda var østerrikske Oskar Baumann tidlig i 1890-årene. Den tyske oppdagelsesreisende Gustav Adolf von Götzen var den første europeeren som i betydelig grad utforsket landet, da han i 1894 reiste fra Tanganyika til Kivusjøen i vest, og møtte kongen underveis. Den tyske kolonimakten styrte Rwanda indirekte gjennom det eksisterende monarkiet, og landets sosiale struktur ble ikke nevneverdig forandret. Tyskerne fremmet idéen om at tutsiene var den overlegne rasen i landet, noe som bidro til økt skille mellom hutuene og tutsiene.Heeger, Carsten (1998). «Die Erfindung der Ethnien in der Kolonialzeit : "Am Anfang stand das Wort"». I: Harding, Leonhard (red.). Ruanda – Der Weg . Hamburg: Lit Verlag. .

Belgiske styrker tok kontroll over Rwanda og Burundi i 1916, under den første verdenskrig, og startet en periode med mer direkte kolonistyre. Belgia styrte både Rwanda og Burundi som et mandatområde under Folkeforbundet kalt Ruanda-Urundi. Belgierne forenklet og sentraliserte også maktstrukturen, og introduserte store prosjekter innen utdanning, helse, offentlig arbeid og landbruk, deriblant nye avlinger og forbedrede landbruksmetoder for å forsøke å redusere forekomsten av sult. Belgierne fortsatte å favorisere tutsiene ovenfor hutuene, slik tyskerne hadde gjort. I 1935 innførte Belgia identifikasjonskort som viste etnisk tilhørighet. Tidligere hadde det vært mulig for spesielt velstående hutuer å bli «æres-tutsier», men disse identifikasjonskortene hindret dette.

miniatyr|alt=Fotografi av Juvénal Habyarimana, han tok makten i Rwanda i et militærkupp i 1973, og var landets president fra 1973 til 1994.|Juvénal Habyarimana tok makten i Rwanda i et militærkupp i 1973, og var landets president fra 1973 til 1994.
Belgia fortsatte å administrere Ruanda-Urundi som et tilsynsområde under FN etter andre verdenskrig, med planer om at landet omsider skulle bli selvstendig. Spenninger mellom tutsiene og hutuene i løpet av 1950-årene førte til den såkalte huturevolusjonen i 1959, hvor flere av hutuene i landet drepte tutsier og ødela husene deres. Mer enn  mennesker ble tvunget til å søke tilflukt i nabolandene. I 1961 avholdt Belgia, som hadde startet å støtte hutuene istedenfor tutsiene, en folkeavstemning der landet stemte for å avskaffe monarkiet. Rwanda ble skilt fra Burundi og ble selvstendig fra Belgia den 1. juli 1962, som i dag markeres som Rwandas uavhengighetsdag, en nasjonal helligdag.

 Selvstendighet 
Grégoire Kayibanda ble innsatt som Rwandas første president etter valget den 26. oktober 1962, og landet ble styrt som en hutu-dominert ettpartistat under Parti du Mouvement et de l'émancipation hutu (Parmehutu), som hadde fått full kontroll over nasjonal politikk. I 1963 ble Rwanda invadert av en tutsi-gerilja fra Burundi. Angrepet ble slått ned og nye, omfattende voldshandlinger mot tutsiene begynte, hvor over  tutsier ble drept mellom desember 1963 og januar 1964, og alle de gjenværende tutsi-politikerne i landet ble henrettet.

I juli 1973 tok forsvarsminister Juvénal Habyarimana makten i et militærkupp. All politisk virksomhet i landet ble forbudt, og diskriminering mot tutsiene fortsatte, selv om de opplevde mindre vold enn tidligere og landet nøt større økonomisk velstand. I 1975 dannet president Habyarimana partiet Mouvement révolutionnaire national pour le développement (MRND), hvis mål var å fremme fred, enhet og nasjonal utvikling. Under den nye regjeringen ble en ny grunnlov som gjorde landet til en totalitær ettpartistat der alle innbyggere var nødt til tilhøre MRND godkjent i en folkeavstemning i desember 1978. Et presidentvalg ble avholdt noen uker senere, og Habyarimana var som president for MRND den eneste kandidaten på stemmeseddelen. Han ble gjenvalgt i 1983 og igjen i 1988, hver gang som eneste kandidat.

 Borgerkrig og folkemord 

miniatyr|alt=Fotografi av hodeskaller utstilt ved minnesenteret for folkemordet i Rwanda i Nyamata.|Hodeskaller utstilt ved minnesenteret for folkemordet i Rwanda i Nyamata. 
I oktober 1990 invaderte opprørsgruppen Rwandas patriotiske front (RPF) det nordlige Rwanda fra sin base i Uganda. RPF besto av nesten  tutsi-flyktninger. Angrepet innledet borgerkrigen i Rwanda. Den rwandiske hæren, assistert av tropper fra Frankrike, fikk overtaket og RPF var stort sett beseiret i slutten av oktober. Noen måneder senere, under ledelse av Paul Kagame, innledet RPF en geriljakrig, som fortsatte fram til midten av 1992. Ingen av partene fikk overtaket i krigen, men massedemonstrasjoner tvang president Juvénal Habyarimana til å starte fredsforhandlinger med RPF. En våpenhvileavtale ble inngått i 1992 i Arusha i Tanzania.

Den 6. april 1994 ble et fly med presidentene Juvénal Habyarimana, Rwanda og Cyprien Ntaryamira, Burundi, skutt ned da det var i ferd med å lande i Kigali. Begge presidentene døde. Dette utløste folkemordet i Rwanda, som begynte få timer etter. I løpet av omtrent 100 dager ble mellom  og  tutsier og moderate hutuer drept i godt planlagte angrep på ordre fra den midlertidige regjeringen. Mange twa-folk ble også drept, selv om de ikke var part i konflikten.

Kagames tutsi-ledede RPF-tropper gjenopptok raskt borgerkrigen etter at folkemordet startet, og tok gradvis kontroll over Rwanda. Innen juli 1994 hadde de kontroll over hele landet. Opprørerne beseiret hutu-regimet og avsluttet folkemordet. Av frykt for represalier etter RPFs overtakelse flyktet omtrent to millioner hutuer til nabolandene Burundi, Tanzania, Uganda og Zaire, noe som resulterte i en større flyktningkrise i regionen.

Det internasjonale tribunalet for Rwanda (ICTR) ble opprettet av FNs sikkerhetsråd i 1995 for å dømme de ansvarlige for folkemordet, og det tradisjonelle rwandiske rettssystemet gacaca ble gjeninnført i 2001.

 Nyere historie 
I 1996 invaderte Rwandas militære styrker nabolandet Zaïre (dagens DR Kongo) for å slå ned på flere opprørergrupper bestående av hutuer som hadde flyktet dit etter folkemordet og som brukte landet som en base for å gjennomføre angrep på Rwanda. Sammen med Uganda allierte Rwanda seg med Laurent-Désiré Kabila, en opprørsleder fra det østlige Zaïre som var motstander av landets mangeårige diktator, Mobutu Sese Seko. Rwanda deltok aktivt i opprøret, som ble kjent som den første krigen i Kongo, Seko falt i mai 1997 og Kabila ble innsatt samme år. I 1998 ba Kabila rwandiske og ugandiske styrker om å forlate landet, men verken Rwanda eller Uganda gikk med på dette, noe som resulterte i den andre krigen i Kongo. Etter mange forsøk på en løsning av konflikten ble det i 2002 inngått en fredsavtale som innebar tilbaketrekking av rwandiske tropper fra Kongo mot at ekstremistiske hutu-militser ble avvæpnet.

I 2000 ble Paul Kagame innsatt som landets nye president, og i 2003 vant han det første presidentvalget siden 1994. Samme år ble Rwandas grunnlov vedtatt etter en folkeavstemning. Kagame ble gjenvalgt igjen i 2010 og 2017. I løpet av 2000-tallet har det blitt gjennomført flere tiltak for å modernisere landets økonomi, og landet har opplevd større økonomisk vekst og utvikling. Landets HDI (indeks for menneskelig utvikling) har hatt kraftig vekst, og andelen fattige i landet ble redusert fra 57 % i 2006 til 45 % i 2011. Den forventede levealderen har også økt, fra 46,6 år i 2000 til 59,7 år i 2015.

 Politikk og administrasjon 
miniatyr|alt=Fotografi av Paul Kagame, han har vært Rwandas president siden 2000.|Paul Kagame har vært Rwandas president siden 2000.
Rwanda er en republikk med presidenten som statsoverhode. Presidenten velges hvert syvende år, og utnevner statsministeren og alle regjeringsmedlemmene. Presidenten er også lederen for landets væpnede styrker. Den sittende presidenten er Paul Kagame som ble innsatt etter at forgjengeren Pasteur Bizimungu trakk seg i 2000. Kagame vant presidentvalgene i 2003 og 2010. Grunnlovens artikkel 101 hadde tidligere begrenset presidenter til to valgperioder, men dette ble endret i en folkeavstemning fra 2015, som ble utført etter en underskriftskampanje underskrevet av 3,8 millioner rwandere. Gjennom denne endringen i grunnloven kan Kagame fortsette som president til 2034. Kagame ble valgt for en tredje periode i 2017 med 98,79 % av stemmene.

Rwandas grunnlov ble vedtatt etter en nasjonal folkeavstemning i 2003. Under grunnloven har Rwanda et flerpartisystem med en regjering og politikk basert på demokrati og valg. Grunnloven setter imidlertid betingelser for hvordan politiske partier kan operere. Artikkel 54 sier at «det er forbudt for politiske organisasjoner å basere seg på rase, etnisk gruppe, stamme, klan, region, kjønn, religion eller andre faktorer som kan føre til diskriminering.» Regjeringen har også vedtatt lover som kriminaliserer idelogi basert på folkemord, som kan inkludere trusler, ærekrenkende taler, fornektelse av folkemord og hån mot ofre. Til tross for at landet har en demokratisk grunnlov, har president Kagame mottatt kritikk for sitt autoritære lederskap. Det politiske landskapet i landet har vært dominert av Kagames parti Rwandan Patriotic Front (RPF) siden 1994. Partiet har hatt jevn oppslutning ved valg, opposisjonspolitikere har blitt truet, arrestert og tvunget i eksil og landets medier driver regelmessig selvsensur.

Parlamentet i Rwanda består av to kamre. Overhuset er Senatet (Umutwe wa Sena), som har 26 medlemmer som velges for åtte år. Tolv av dem velges av lokale styresmakter, åtte utnevnes av presidenten, fire utnevnes av politiske organisasjoner og to fra høyere læreranstalter. Minst 30 % av medlemmene skal være kvinner. Underhuset er Representantenes hus (Umutwe w'Abadepite), som har 80 medlemmer valgt for fem år. 24 av plassene er forbeholdt kvinner, som velges av lokale styresmakter, tre er forbeholdt unge og uføre, som velges av organisasjoner, og de resterende 53 plassene velges i direkte valg. Etter valget i 2013 er det 51 kvinnelige medlemmer, opp fra 45 i 2008. Fra 2019 er Rwanda ett av bare tre land med kvinnelig flertall i det nasjonale parlamentet.

 Administrativ inndeling 
miniatyr|alt=Kart over Rwandas provinser.|Kart over Rwandas provinser. 
Rwanda er delt inn i provinser (intara), distrikter (uturere), byer, kommuner, sektorer (imirenge), «celler» (utugari) og landsbyer (imidugudu). De større administrative enhetene og deres grenser er opprettet av parlamentet. De fem provinsene fungerer som et mellomledd mellom den nasjonale regjeringen og deres konstituerende distrikter for å sikre at nasjonal politikk blir implementert på distriktsnivå. Hver provins ledes av en guvernør, som er utnevnt av presidenten og godkjent av senatet. Distriktene er ansvarlige for å koordinere levering av offentlig tjenesteyting og økonomisk utvikling. De er delt inn i sektorer, som er ansvarlige for levering av offentlige tjenester som pålagt av distriktene. Distrikter og sektorer har direkte valgte råd, og ledes av en komité valgt av rådet. Cellene og landsbyene er de minste politiske enhetene, og fungerer som en forbindelse mellom folket og sektorene. Alle voksne innbyggere er medlemmer av det lokale cellerådet, som det velges en komité fra.

De nåværende provinsgrensene ble bestemt i 2006 med mål om å desentralisere makten og fjerne assosiasjoner til det gamle systemet og folkemordet. Den forrige strukturen med tolv provinser tilknyttet de største byene ble erstattet med fem provinser hovedsakelig basert på geografi. De fem provinsene er Nordprovinsen, Sørprovinsen, Vestprovinsen, Østprovinsen og Kigali (hovedstaden).

 Forsvars- og utenrikspolitikk 
Rwanda er medlem av Forente nasjoner (FN), Den afrikanske union (AU), Det østafrikanske fellesskap (EAC), Samveldet av nasjoner og Organisation internationale de la francophonie (OIF). Under Juvénal Habyarimana hadde landet sterk tilknytning til Frankrike, i tillegg til Belgia, den tidligere kolonimakten. Under RPF har landet derimot skapt tettere bånd til nabolandene i Det østafrikanske fellesskap og med den engelsktalende verden. Diplomatiske forbindelser med Frankrike ble brutt i 2006 etter at en fransk dommer tiltalte ni rwandere i forbindelse med drapet på Juvénal Habyarimana og Cyprien Ntaryamira i 1994, og ble gjenopprettet igjen i 2009. Forholdet til Den demokratiske republikken Kongo var anspent etter Rwandas deltakelse i den første og den andre krigen i Kongo. Den kongolesiske hæren påsto at Rwanda angrep troppene deres, mens Rwanda beskyldte den kongolesiske regjeringen for ikke å slå ned på hutuopprørere i Nord- og Sud-Kivu-provinsene øst i Kongo. Forholdene ble forverret da kongolesiske myndigheter anklaget Rwanda for å støtte opprørergruppa M23 under konflikten i Øst-Kongo i 2012. I 2015 er freden mellom landene blitt gjenopprettet og forholdet har blitt forbedret. Rwandas forhold til Uganda var også anspent gjennom store deler av 2000-årene etter et sammenstøt i mellom de to landene i 1999, da de støttet motstridende opprørsgrupper under den andre krigen i Kongo, men ble betydelig forbedret på begynnelsen av i 2010-årene. I 2019 ble forholdet mellom de to landene forverret, og Rwanda stengte grensene til Uganda.

miniatyr|alt=Fotografi av soldater fra RDF sammen med amerikanske soldater.|Soldater fra RDF sammen med amerikanske soldater. 
Rwandas forsvar (engelsk: Rwanda Defense Force, RDF; fransk: Forces Rwandaises de Défense) er den nasjonale hæren i landet. Den består hovedsakelig av soldater fra den tidligere Rwandan Patriotic Army (RPA), og inkluderer Hæren (Rwanda Land Force), Luftforsvaret (Rwanda Air Force) og spesialenheter. Etter den vellykkede erobringen av landet i 1994 etter folkemordet i Rwanda, bestemte Rwandas patriotiske front (RPF) å dele seg i en politisk divisjon (som beholdt RPF-navnet) og RDF, en militær divisjon som skulle tjene som den offisielle hæren for den rwandiske staten. I 2019 hadde Rwandas forsvar en styrke på  aktivt personell, i tillegg til 2000 paramilitære styrker.

Forsvarsutgiftene representerer fortsatt en viktig del av nasjonalbudsjettet, hovedsakelig på grunn av sikkerhetsproblemer langs grensene mot Den demokratiske republikken Kongo, Burundi og Uganda. I 2017 brukte Rwanda 1 % av sitt bruttonasjonalprodukt på forsvaret. I 2010 ga FN ut en rapport som beskyldte den rwandiske hæren for å begå omfattende menneskerettighetsbrudd og forbrytelser mot menneskeheten i Den demokratiske republikken Kongo under den første og andre krigen i Kongo, men disse anklagene ble benektet av den rwandiske regjeringen.

 Rettsvesen 
Rwandas rettssystem er i stor grad basert på tyske og belgiske sivilrettssystemer og sedvanerett. I henhold til grunnloven har Rwanda et uavhengig rettsvesen, selv om presidenten og senatet er involvert i utnevnelsen av høyesterettsdommere. Domstolene er delt i to grupper, ordinære og spesialiserte domstoler. De ordinære domstolene består av høyesterett, øvre rett (High Court) og regionale domstoler, mens de spesialiserte domstolene er militære domstoler og et system med handelsdomstoler opprettet i 2011 for å fremskynde rettstvister innen handel. Mellom 2004 og 2012 fantes et system med gacaca-domstoler. Gacaca er tradisjonelle rwandiske domstoler som ble drevet av landsbyer og lokalsamfunn, og ble gjeninnført for å stille folk som var mistenkt for folkemord for retten.

 Økonomi 
miniatyr|alt=Svarte bord med hvite bønner spredt utover.|Kaffebønner til tørk i Maraba. Kaffe er blant Rwandas viktigste eksportvarer. 
Rwandas økonomi ble hardt rammet under folkemordet i 1994, da landet hadde store tap av liv, manglende vedlikehold av infrastruktur, plyndring og ødeleggelse av viktige avlinger. Dette ga et stort fall i landets BNP og ødela muligheten til å tiltrekke seg private og eksterne investeringer. Landets økonomi har derimot vært i sterk vekst i løpet av 2000-tallet, og i 2019 var BNP per innbygger (PPP) anslått til 2444 dollar, sammenlignet med 416 dollar i 1994. Denne vedvarende økonomiske veksten har ført til redusert fattigdom i landet, og perioden med økonomiske vekst mellom 2006 og 2011 reduserte andelen av landets befolkning som lever i fattigdom fra 57 % til 45 %. Landets infrastruktur har også blitt forbedret, blant annet fordi kinesiske selskaper har foretatt investeringer.

miniatyr|alt=Oversiktsbilde av bymiljø i skumringen, med lave hus i forgrunnen, tente gatelys og skyskrapere i bakgrunnen. |Hovedstaden Kigali er Rwandas økonomiske og finansielle sentrum. 
Rwandas økonomi er dominert av jordbruk til innenlandsk bruk. Rundt 90 % av befolkningen er sysselsatt i jordbruksindustrien, særlig innen selvbergingsjordbruk, og jordbruk utgjorde anslagsvis 32,5 % av landets bruttonasjonalprodukt i 2014.  De viktigste landbruksproduktene som dyrkes i landet er kokebananer, poteter, bønner, søtpoteter, maniok, hvete og mais. Kaffe og te er de viktigste eksportvarene. Matproduksjonen holder ofte ikke tritt med befolkningsveksten, og import av mat er derfor nødvendig. Det drives oppdrett av husdyr som kyr, geiter, sauer, griser, kylling og kaniner. Fiske er relativt lite utbredt, og foregår hovedsakelig i Kivusjøen vest i landet.

Industrisektoren er begrenset og lite eksportorientert. Den sto for 14,8 % av landets BNP i 2014. Landet produserer sement, landbruksprodukter, drikkevarer, såpe, møbler, sko, plastvarer, tekstiler og sigaretter. Rwandas gruveindustri er en viktig bidragsyter til landets økonomi, hvor metaller og mineraler som kassiteritt, wolframitt, gull og coltan utvinnes. Coltan brukes til produksjon av elektroniske apparater og mobiltelefoner.

I 2017 var de største eksportmarkedene De forente arabiske emirater, Kenya, Sveits, DR Kongo, USA og Singapore, mens landet importerte mest fra Kina, Uganda, India, Kenya, Tanzania og De forente arabiske emirater. De viktigste importvarene er maskineri og utstyr, stål, petroleumsprodukter, matvarer, sement og byggematerialer.

Landets valuta er rwandisk franc. Etter at Rwanda ble medlem av Det østafrikanske fellesskap i 2007, ble det lagt planer for en felles valuta kalt østafrikansk shilling, som er planlagt innført 2024, etter å ha blitt utsatt i 2012 og 2015.

Rwandas servicesektor led under resesjonen i slutten av 2000-årene da banklån og utenlandske bistandsprosjekter og investeringer ble redusert. Sektoren kom seg igjen i 2010, da den bidro med 43,6 % av landets BNP. Servicesektoren omfatter finans, handel, hotell og restauranter, transport, lagring, kommunikasjon, forsikring, eiendom, forretningstjenester og offentlig administrasjon, inkludert utdanning og helse. Turisme er blant de raskest voksende næringene i landet, og er spesielt knyttet til landets mangfoldige natur og dyreliv. Rwanda er sammen med Uganda et av kun to land i verden hvor mennesker kan se gorillaer i trygge omgivelser, og flere tusen turister besøker landet årlig for dette formålet.  personer besøkte landet i 2013, opp fra  i 2010.

 Økonomiske nøkkeltall Verdi % av BNP År, kilde BNP   10,3 mrd US$ 2019, VerdensbankenRwanda Data; Worldbank.org Utviklingshjelp  0,62 mrd US$   2005, UNDP Database BNP per innb  2444 US$   2019, IMF

 Infrastruktur og samferdsel 
miniatyr|alt=Seks mennesker med vann-kanner står ved et murt fundament |En vannpumpe i et landlig område i Rwanda. 
Den rwandiske regjeringen prioriterte vannforsyningen i landet på 2000-tallet ved å øke andelen av nasjonalbudsjettet til dette formålet betydelig. I 2014 hadde 84,8 % av landets befolkning tilgang til trygt drikkevann.Countryinfo Rwanda ; undp.org Tilgangen til sanitæranlegg er også forbedret, og i 2014 anslo UNDP at 83,4 % av befolkningen hadde tilgang til forbedrede sanitæranlegg.

miniatyr|alt=Asfalt og veiskilt foran en bygning som tilhører en flyplass.|Kigali internasjonale lufthavn i hovedstaden Kigali. 
Rwandas kraftforsyning var fram til tidlig på 2000-tallet basert på vannkraft, der kraftverket i forbindelse med innsjøene Burera og Ruhondo sto for 90 % av landets elektrisitetsproduksjon. En kombinasjon av mindre nedbør og menneskelig aktivitet, deriblant drenering av Rugezi-våtmarkene til dyrking og beiting, førte til at vannstanden i de to innsjøene falt fra 1990 og utover. I 2004 var nivåene redusert med 50 %, noe som førte til nedgang i kraftproduksjonen. Regjeringen rehabiliterte Rugezi-våtmarkene, som forsyner Burera og Ruhondo med vann, og investerte i en ordning for å utvinne metangass fra Kivusjøen, som i sin første fase er forventet å øke landets kraftproduksjon med 40 %. Pr 2014 hadde 19,8 % av befolkningen tilgang til elektrisitet.

Transport i Rwanda er basert på veinettet. Til sammen har landet  km med vei, hvorav  1000 km er asfaltert. Asfalterte veier finnes mellom hovedstaden Kigali og de fleste andre større byer og tettsteder i landet. Rwanda har også veiforbindelse med nabolandene. Den viktigste formen for kollektivtransport er minibusser, som står for mer enn halvparten av all passasjerkapasitet.

Kigali internasjonale lufthavn i Kigali har flyvninger til flere internasjonale destinasjoner. De travleste rutene går til Jomo Kenyatta internasjonale lufthavn i Kenya og Entebbe i Uganda. Det er én innenriksrute i landet, mellom Kigali og Kamembe lufthavn nær byen Cyangugu i vest. I 2017 startet byggingen av Bugesera internasjonale lufthavn sør for Kigali, som vil bli landets største når den åpnes. Det nasjonale flyselskapet er RwandAir, og landet betjenes av syv utenlandske flyselskaper.

Det er ingen jernbaner i Rwanda, men flere jernbanelinjer, deriblant en linje til nabolandet Tanzania, har vært planlagt.

 Samfunn 
 Kalender og helligdager 
I løpet av året er det 15 offentlige fridager i Rwanda. Den siste lørdagen i hver måned er umuganda, hvor det over hele landet utføres obligatorisk samfunnsarbeid fra kl. 08.00 til kl. 11.00. Deltakelse i umuganda er lovpålagt, og unnlatelse fra å delta kan resultere i bot. Rwandas uavhengighetsdag er den 1. juli, og feires til minne om landets uavhengighet fra Belgia den 1. juli 1962. I tillegg feires frigjøringsdagen den 4. juli, som markerer at Rwandas patriotiske front (RPF) overvant Habyarimana-regimet og dermed avsluttet folkemordet i 1994. Minnedagen for folkemordet i 1994 markeres den 7. april, og den påfølgende uken er en offisiell sorguke.

Av religiøse høytidsdager er Jomfru Marias opptagelse i himmelen (15. august), første og andre juledag (25. og 26. desember), de bevegelige kristne høytidene langfredag og andre påskedag og de muslimske høytidene id al-fitr og id al-adha offentlige fridager. I tillegg er nyttårsdag (1. januar) og dagen etter (2. januar) og Arbeidernes internasjonale kampdag (1. mai) fridager.

 Utdanning 
miniatyr|alt=Fotografi av St Vincent de Paul-skolen i Muhihi.|St Vincent de Paul-skolen i Muhihi.
Alle elever i Rwanda har plikt til å fullføre seksårig grunnskole og treårig lavere videregående skole. Skolen er gratis, men foreldre forventes å bidra med kostnadene til barnas utdanning ved å blant annet kjøpe skoleutstyr, støtte lærerutvikling og gi et bidrag til bygging av skoler. Rwanda er blant landene i Afrika sør for Sahara med høyest andel elever i grunnskolen, med 96,9 % i 2015. Likevel er det bare 60,4 % av dem som fullfører grunnskolen.

I 2018 var det 40 institusjoner for høyere utdanning i Rwanda, hvorav 12 av dem var offentlige og 32 private. Det første universitetet i Rwanda, Université nationale du Rwanda, ble åpnet av regjeringen i 1963, med 49 studenter. I 2013 ble det offentlige Universitetet i Rwanda (University of Rwanda, UR) opprettet ved en sammenslåing av flere utdanningsinstitusjoner i landet.

I 2018 var lesekyndigheten blant Rwandas befolkning over 15 år 73 %.

 Massemedier 
De største radio- og TV-stasjonene er statlige, og flertallet av avisene i landet eies av regjeringen. Til sammen var det 34 radiostasjoner, 14 TV-stasjoner og 46 aviser i 2019. De fleste rwandere har tilgang til radio. Den største radiostasjonen er den statlige Radio Rwanda. Tilgang på fjernsyn er begrenset, og de fleste hjem i landet har ikke eget fjernsynsapparat. Digital-TV ble tilgjengelig i 2014, og et år senere var det sju operative nasjonale stasjoner.

Landets største og eldste avis er engelskspråklige The New Times, som ble etablert i 1995, Det finnes også andre engelskspråklige aviser, deriblant Rwanda Eye, Business Daily, News of Rwanda og The Rwandan; de to sistnevnte gis også ut på kinyarwanda.

Pressen i Rwanda er strengt begrenset. På World Press Freedom Index, en årlig rangering av land etter pressefrihet gjort av Reportere uten grenser, rangeres Rwanda som nummer 155 blant 180 land. Aviser i landet driver rutinemessig selvsensur på grunn av frykt for trakassering, trusler og nedleggelser.

 Helse og levekår 
miniatyr|alt=Fotografi av Butaro sykehus i Burera i Nordprovinsen.|Butaro sykehus i Burera i Nordprovinsen. 
Rwanda skårer dårlig på de fleste levekårsundersøkelser, og rangeres som nummer 157 av 189 på liste over land etter HDI (2019). Andelen personer som lever i ekstrem fattigdom (under 1,90 dollar om dagen) er 55,5 % (2011).

Helsemessige forhold i Rwanda har historisk sett vært dårlige, både før og like etter folkemordet i 1994. I 1998 døde mer enn ett av fem barn før de fylte fem, ofte av malaria. På begynnelsen av 2000-tallet har Rwanda derimot hatt forbedringer på en rekke viktige helseindikatorer. Mellom 2005 og 2013 økte den forventede levealderen fra 55,2 til 64,0 år, dødeligheten for barn under 5 år falt fra 106,4 til 52,0 per 1000 fødsler, og forekomsten av tuberkulose har falt fra 101 til 69 per  mennesker. Utbredelsen av hiv/aids, med en anslått forekomst på 3,1 % i 2016, er fremdeles relativt høy. Forekomsten av hiv har hovedsakelig holdt seg stabil, med en nedgang siden slutten av 1990-årene. Malaria og tuberkulose er fremdeles alvorlige helseproblemer i Rwanda, men begge sykdommene har hatt en nedgang i forekomst på starten av 2000-tallet.

Landets helsesystem regnes for å være blant de med høyest kvalitet i Afrika. Helseforsikring ble obligatorisk for alle innbyggere i 2008, og i 2010 var over 90 % av befolkningen dekket. President Kagame gjorde helsevesenet til en av prioriteringene for utviklingsprogrammet «Visjon 2020» (Vision 2020), og økte utgiftene til helsehjelp til 6,5 % av landets bruttonasjonalprodukt i 2013, sammenlignet med 1,9 % i 1996. Rwandiske myndigheter har arbeidet for å styrke lokalsamfunnenes rolle i styring og medfinansiering av helsetjenester gjennom et system med helseforsikringsordninger kjent som mutuelles de santé eller bare mutuelles. Rwandas helsevesen driver 499 helsesentre, 476 helsestasjoner som hovedsakelig er involvert i polikliniske programmer som immunisering og familieplanleggingstjenester, samt 36 distriktssykehus.

 Likestilling 
Rwanda er et av de mest likestilte landene i Afrika, og i 2020 ble Rwanda plassert på 9.-plass på Global Gender Gap Report, en årlig rapport om likestilling i over 150 land. Rwandas parlament har den høyeste prosentandelen kvinner i noe parlament i verden, med 63,8 % (2015), og er ett av bare tre land med et kvinnelig flertall i det nasjonale parlamentet, sammen med Bolivia og Cuba.

 Kultur 
 Musikk og dans 
miniatyr|alt=Fotografi av tradisjonelle intore-dansere. Dans er en sentral del av den rwandiske kulturen.|Tradisjonelle intore-dansere. Dans er en sentral del av den rwandiske kulturen. 
Musikk og dans er sentrale deler av den rwandiske kulturen, og inngår i lokale seremonier, festivaler, sosiale sammenkomster og i historiefortelling. De mest kjente tradisjonelle dansene, intore og amaraba består av tre komponenter: balletten (umushagiriro), som blir utført av kvinner; «heltedansen» (intore), som blir utført av menn; og trommingen, også tradisjonelt utført av menn, på trommer kjent som ingoma. Den mest kjente dansegruppa er Urukerereza (National Ballet of Rwanda), som ble etablert av president Habyarimana i 1974, og som opptrer både nasjonalt og internasjonalt.

Musikk har tradisjonelt sett blitt overført muntlig, med musikkstiler som varierer mellom ulike folkegrupper i landet. For eksempel har hutuene humoristiske sangtekster om jakt og innhøsting, tutsiene har sanger som er sentrert rundt mot, krig og erobring, i tillegg til kveg, og twaene har sanger om deres bakgrunn som jegere. Trommer er det viktigste instrumentet innen rwandisk musikk, og de kongelige trommeslagerne hadde høy status hos kongen (mwami) i kongeriket Rwanda. Trommeslagere spiller sammen i grupper av varierende størrelse, vanligvis mellom syv og ni personer. Landet har en voksende populærmusikkindustri, som er påvirket av regional musikk fra områdene rundt Afrikas store sjøer og av kongolesisk og amerikansk musikk. Den mest populære musikksjangeren er hiphop, med en blanding av dancehall, rap, ragga, R&B og dansepop.

 Kunst 
miniatyr|alt=Fotografi av en rwandisk vevd kurv (agaseke).|En rwandisk vevd kurv (agaseke). 
Tradisjonell kunst blir laget over hele landet, og brukskunst som vevde kurver (agaseke) og boller er spesielt utbredt. Landet er kjent for imigongo, en unik kunstform der en bruker kumøkk. Den produseres hovedsakelig sørøst i Rwanda, og har en historie som dateres tilbake til da regionen var en del av det uavhengige Gisaka-riket. Kumøkka er blandet med jord i forskjellige farger, gjerne rødt, blått, hvitt og svart,  legges i treformer og formes i spiraler og ulike geometriske mønstre. Andre vanlige håndverksprodukter inkluderer keramikk og treskjæringer.

Tradisjonelle boligstiler benytter seg hovedsakelig av lokalt tilgjengelige materialer. Sirkulære eller rektangulære hus bygd i gjørme med stråtak (kjent som nyakatsi) er de vanligste. Rwandiske myndigheter har satt i gang et program for å erstatte disse med mer moderne materialer som bølgeblikk.

 Film og litteratur 
Rwanda har ikke en lang historie med skrevet litteratur, men rwanderne har en sterk muntlig tradisjon som blant annet omfatter poesi og folkehistorier. Mange av landets moralske verdier og historiske detaljer har blitt videreført fra generasjon til generasjon. Den mest kjente rwandiske forfatteren var Alexis Kagame (1912–1981), som forsket på og samlet mye av landets muntlige historie i bokform og skrev egen poesi.

Folkemordet i 1994 resulterte i fremveksten av litteratur med vitneberetninger, essays og fiksjon fra en ny generasjon forfattere. Det er produsert en rekke filmer om folkemordet i Rwanda, deriblant Golden Globe-nominerte Hotel Rwanda, 100 Days, Shake Hands with the Devil, Sometimes in April og Shooting Dogs; de fire siste har blitt filmet i Rwanda og har hatt overlevende fra folkemordet i rollebesetningen.

 Mat og drikke 
Rwandisk mat er basert på lokale basismatvarer som produseres av det tradisjonelle selvbergingsjordbruket. Historisk har det variert blant landets forskjellige etniske grupper. Rwandiske basismatvarer inkluderer bananer, kokebananer (kjent som ibitoke), belgfrukter, søtpoteter, bønner og maniok. Mange rwandere spiser kjøtt kun noen få ganger i måneden. Tilapia er populært blant de som bor i nærheten av innsjøer og har tilgang til fisk. Poteten, som antas å ha blitt introdusert i Rwanda av tyske og belgiske kolonister, er veldig populær. Ugali, lokalt kjent som ubugari (eller umutsima), består av maniok- eller av maismel kokt med vann til det får en grøtlignende konsistens, og er en vanlig rett som spises i store deler av Øst-Afrika. Isombe er laget av moste maniokblader og servert med tørket fisk. En typisk lunsj i Rwanda er vanligvis en buffet kjent som melange, bestående av ovennevnte basismatvarer og av og til kjøtt. Grillspyd er den mest populære maten når rwanderne spiser ute om kvelden, og er vanligvis laget av geitekjøtt, men noen ganger også av storfekjøtt, svinekjøtt eller fisk.

Melk, spesielt i en gjæret form kalt ikivuguto, er en vanlig drikk i hele landet. Andre drikkevarer inkluderer et tradisjonelt øl kalt urwagwa, som er laget av durra eller bananer, og som drikkes under tradisjonelle ritualer og seremonier.

 Idrett 
miniatyr|alt=Fotografi av den rwandiske syklisten Adrien Niyonshuti som deltar på rundbanesykling under Sommer-OL 2012.|Den rwandiske syklisten Adrien Niyonshuti deltar på rundbanesykling under Sommer-OL 2012. 
Tradisjonelt sett har idrett i Rwanda vært en form for feiring i form av konkurranser mellom personer under høytider eller som en måte å hedre besøkende høytstående personer på. Venner og familie, spesielt unge menn, viste ferdigheter og styrke ved slike begivenheter, og idretter som bryting, høydehopp og bueskyting har tradisjonelt vært utbredt. De mest populære idrettene i Rwanda i moderne tid er fotball, volleyball, basketball og friidrett.Ndengeye, Joseph (2014). «Country Report: Rwanda». I  Cricket har vokst i popularitet, på grunn av tilbakevendte flyktninger fra Kenya, som hadde lært å spille det der. Sykling, som tradisjonelt sett først og fremst har fungert som en transportmåte i Rwanda, har også vokst i popularitet som en sport.

Rwanda har konkurrert i de olympiske leker siden 1984, og i de paralympiske leker siden 2004. Landet har også deltatt i Samveldelekene siden det ble et medlem av Samveldet av nasjoner i 2009. Landets basketballandslag har vokst og blitt mer fremtredende siden midten av 2000-årene, og herrelaget kvalifiserte seg til finalene i det afrikanske basketballmesterskapet fire ganger på rad siden 2007. Rwandas fotballandslag har dukket opp i Afrikamesterskapet i fotball én gang, i 2004, men klarte ikke å gå videre fra gruppespillet. Laget har ikke klart å kvalifisere seg til konkurransen siden, og har aldri kvalifisert seg til VM. Rwandas øverste fotballdivisjon er Rwanda Premier League. Rwandiske klubber deltar i Kagame Interclub Cup, en fotballkonkurranse for sentral- og østafrikanske lag, som siden 2002 er sponset av president Kagame.

 Fotnoter 

 Referanser 

 Litteratur 

Eksterne lenker

«Rwanda's eternal president, Paul Kagame», video fra The Economist, på Youtube


Kategori:Stater og territorier etablert i 1962
Kategori:Den afrikanske unions medlemsland