Erwin Rommel

Johannes Erwin Eugen Rommel (1891–1944) var en tysk generalfeltmarskalk. Han var sjef for det tyske Afrikakorpset under den andre verdenskrig og ble kjent under kallenavnet «Ørkenreven».

Rommel var langt på vei selvlært. Han hadde stor suksess med sin taktikk under første verdenskrig, men fikk ikke ytterligere opplæring i mellomkrigstiden og tjenestegjorde heller ikke ved generalstaben. Rommel skilte seg fra samtidige tyske offiserer med en hurtig og improvisert tilnærming.Robinson, J. R. (1997). The Rommel Myth. Military Review, 77(5), 81. Annen forskning tyder på at han før krigen var respektert innenfor offiserskorpset og at han under invasjonen av Frankrike holdt seg til tysk militær doktrine.Samuels, M. (2017). Erwin Rommel and German Military Doctrine, 1912–1940. War in History, 24(3) 308 –335  

Rommels seire ble oppnådd med underlegne militære styrker og uten flystøtte. Charles Marshall mente at Rommel var taktisk dyktig, men at han hadde problemer med å drive omfattende strategisk planlegging og å delegere oppgaver. Rommels arbeidsform var «å være overalt» og «gjøre alt». Ingen soldater under Rommels kommando ble dømt for krigsforbrytelser, og allierte fanger fikk god behandling.

Han ble tvunget til å ta sitt eget liv på grunn av mistanke om deltagelse i kupplaner mot Adolf Hitler.

 Tidlig liv 
Rommel ble født i Heidenheim i delstaten Württemberg. Han var sønn av en protestantisk skolelærer, Erwin Rommel den eldre, og hans kone Helene von Luz. Morfaren Karl von Luz var Regierungspräsident, det vil si administrativ leder av et av regjeringsdistriktene i Württemberg. Rommel planla å bli flyingeniør, etter påtrykk fra sin far. Han meldte seg i stedet som frivillig til det 124. tyske infanteriregiment som offiserskadett i 1910. Han ble uteksaminert fra krigsskolen i Danzig i november 1911 og utskrevet som løytnant i januar 1912.

I mars 1911 i Danzig møtte han den da 17 år gamle polsk-italiensk-ættede Lucia Maria Mollin («Lucie»), som han giftet seg med i 1916. Rommel hadde tidligere truffet den 20-årige fruktselgeren Walburga Stemmer, som han i 1913 fikk datteren Gertrud med.John Bierman og Colin Smith: War Without Hate: The Desert Campaign of 1940–43 (London, 2002), side 56 Dette barnet utenfor ekteskap var lenge en vel bevoktet hemmelighet og ble senere, under det tredje rike, omtalt som hans niese.

I 1928 fikk Rommel og hans ektefelle Lucie sønnen Manfred, som senere ble overborgermester i Stuttgart.

 Rommel under første verdenskrig 
miniatyr|left|Monte Mataiur er ikke markert på dette kartet, men ligger i felt D3, rett nord for «N» i ordet «Second»
Under første verdenskrigs første fase tjenestegjorde han på vestfronten i Frankrike, der han ble tildelt Jernkorset av 1. klasse for tapperhet i Argonnerskogen sør i Ardennene.

Senere ble han kompanikommandant for Württemberg alpejegerbataljon ved den rumenske og deretter ved den italienske fronten. Mens han tjenestegjorde i denne avdelingen, fikk han ry på seg for å kunne fatte raske taktiske beslutninger som skapte forvirring hos fienden. Rommel ble såret tre ganger og mottok Jernkorset av 1. og 2. klasse.
Han ble også den til da yngste mottager av Preussens høyeste militære orden, Pour le Mérite. Dette var en orden som ellers var forbeholdt generaler; Rommel var bare Oberleutnant. Det skapte først noe forviklinger da en annen tysk militæravdeling (med urette) ville ta æren for den seieren det dreide seg om. Han fikk ordenen etter å ha deltatt i kampene i fjellene mellom Slovenia og det nordøstlige Italia.

Under kampene ved Isonzo deltok hans bataljon på Soca-fronten. Hans bataljon spilte en avgjørende rolle under sentralmaktenes seier over italienerne ved slaget ved Caporetto, der den tok  italienske soldater til fange.

Den prøyssiske ordenen fikk Rommel på grunn av sin innsats ved erobringen av Matajur i De julianske alper den 26. oktober 1917. Stormingen av fjellet ledet han med en styrke på bare 100 mann. Likevel greide tyskerne å ta til fange 150 italienske offiserer,  mann og erobre 81 artillerikanoner. Det italienske nederlaget i kampene i oktober og november var samlet sett helt knusende.

I en kortere periode kjempet Rommel i det samme infanteriregiment som Friedrich Paulus, som også ble senere general under Hitler.

I januar 1918 ble Rommel overført til stabskommando, i Generalkommando 64, der han ble forfremmet til kaptein (Hauptmann) i oktober. Han vendte deretter tilbake til det 124. infanteriregiment i Weingarten.

 Mellomkrigstiden 
Etter krigen arbeidet han som kommandør på regimentnivå, og var instruktør ved Dresden Infanteriskole (1929–1933). Han ble forfremmet til major i april 1932, og i oktober 1933 ble han bataljonskommandant i det 17. infanteriregiment forlagt i Goslar ved Harzfjellene i Nord-Tyskland.

Hitler krevde etter maktovertakelsen troskapsed til sin person fra de militære. På den måten ble Hitler i stand til en mer personlig styring av de væpnede styrker enn mange tidligere tyske ledere. Hitler ble først oppmerksom på Rommel i 1934 da han sammen med Goebbels og Himmler kom for å inspisere soldatene i Goslar. 

I 1935 ble Rommel gjort til liaisonoffiser mellom Krigsministeriet og Hitlerjugend. Rommel var instruktør ved krigsskolen i Potsdam (1935–1938). Der fikk han fullført boken «Infanterie greift an» (Infanteriet i angrep) og fikk den utgitt i 1937. Den ble brukt som lærebok og oppslagsverk, og det er liten tvil om at Hitler lot seg imponere av den. Den er også i etterkrigstiden blitt betraktet som en ypperlig innføring i emnene den tar for seg.

Etter den tyske innmarsj i Sudetenland, de vestlige tyskspråklige områder av det daværende Tsjekkoslovakia, høsten 1938, bestemte Hitler seg for å besøke de nye områdene. Han utnevnte da Rommel til leder av «Führerbegleitbrigade» (livgarden). I november 1938, mens Rommel var oberst, fikk han kommandoen over krigsskolen ved Wiener Neustadt i det annekterte Østerrike.

Da Hitler i mars 1939 okkuperte hele Tsjekkoslovakia, utpekte han Rommel til kommandør for sitt mobile hovedkvarter under okkupasjonen av Praha.

 Andre verdenskrig 
Rett før invasjonen av Polen ble han forfremmet til generalmajor og fikk da ansvaret for Hitlers sikkerhet under dennes mange besøk ved fronten. På denne tid kom Rommel tettere på Adolf Hitler enn mange andre offiserer. Rommel ble som mange andre tyskere, uansett om de var nasjonalsosialister eller ikke, fjetret av Føreren. Rett etter innledningen av felttoget i Polen skrev han i et brev til sin kone:

 «Det er vel vidunderlig at vi har en slik mann. Det utstråler fra ham en magnetisk, kanskje hypnotisk kraft, som har som sitt dypeste utspring i at den tro at han skulle være kalt av Gud eller av Forsynet til å føre det tyske folk «hen opp til solen». I mangt et øyeblikk taler han som en profet fra det dypeste av sitt vesen.»Brev av Rommel 2.9.1939, gjengitt i Smelser/Syring s. 463

Hitler opplevde Rommel som en lojal støttespiller, noe Hitler blant annet ga uttrykk for i 1942: «Han står oss nasjonalsosialister ikke bare nær, han er en nasjonalsosialist.»Maurice Philip Remy: Mythos Rommel (München, 2004) s. 12

Under invasjonen av Polen ble Rommel svært klar over hva de tyske stridsvognenheter kunne utføre i nær koordinasjon med artilleri og flystøtte, og i samarbeid med motorisert og raskt fremrykkende infanteri. Kort tid etter at invasjonen av Polen var over, bad han Hitler om å få kommandoen over syvende panserdivisjon, til tross for at han selv var infanterist. Hitler presset utnevnelsen gjennom mot overkommandoens innvendinger om at Rommel manglet rett militærfaglige bakgrunn. Rommel sjokkerte sine nye underordnete i panserdivisjonen da han hilste dem med Heil Hitler ved ankomst.

 Belgia-Frankrike 1940 
miniatyr|Rommel og andre offiserer i Frankrike mai 1940. 
Den 5. februar 1940 fikk han kommandoen over 7. panserdivisjon, som ble del av det XV. panserkorps under general Hoth. Rommels divisjon ble senere kalt spøkelsesdivisjonen (opprinnelig av franskmennene) fordi de aldri kunne vite hvor den var og ville angripe fra. Tilnavnet skyldtes divisjonens svært raske fremrykning gjennom Ardennene og kryssing av elven Meuse ved Dinant i Belgia, dens inntrengning gjennom forsvarernes rekker og dype inntrengning retning Den engelske kanal (jf. Blitzkrieg).

Invasjonen av Frankrike begynte den 10. mai, og allerede den 12. mai stod Rommel i Yvoir ved Meuse, en nokså smal elv som franskmennene av grunner som i dag er vanskelige å forstå, anså som en formidabel invasjonshindring. Broen ved Yvoir var blitt sprengt, og Rommel rykket sørover der man ved landsbyen Houx kom over et vannhøydereguleringsanlegg som spente over hele elvens bredde. I ly av nattemørket fikk Rommel noen tropper over, og ved daggry hadde de fått i gang en fergetjeneste der de tunge stridsvognene ble dratt over elven på pontongflåter som ble holdt oppe av stålvaiere. Den 14. mai var et nytt brohode sikret ved Bouvinges, og Rommels stridsvogner rykket raskt fremover. Den 18. mai stod divisjonen hans i Cambrai. Der var de svært sårbare for franske motangrep, men franskmennene var for forfjamsede til å slå til. Noe senere stod Rommel foran bedre pansrede britiske stridsvogner ved Wailly, sørvest for Arras. Da tyskerne ikke kom noen vei, foretok Rommel en serie omdisponeringer som åpnet for fremrykning i en ny retning, og den 26. mai kommanderte han sin egen og den 5. panserdivisjon under angrepet på Lille. Hitler var henrykt, og kort tid etter kunne Rommel føre sine styrker helt frem til kysten (8. juni, ved Les Petites Dalles mellom Dieppe og Fecamp). Få dager etter kapitulerte et dusin generaler og  fiendtlige styrker for Rommel.

Den 17. juni var «spøkelsesdivisjonen» atter på fremmarsj, denne gangen mot havnebyen Cherbourg. Etter en rekordlang fremrykning på 300 km på én dag begynte bombardementet mot Cherbourgs forsvarsverker den 18. juni. Da byen falt, overgav  franske tropper seg til Rommel.

 Invasjonsforberedelser 
Etter at Frankrike overgav seg den 21. juni, kunne Rommel, etter noen tids hvile med familien i Wiener Neustadt, begynne på forberedelsene av Operation Seelöwe, den tyske invasjon av England. Rommels panserstyrker hadde intensive øvelser som blant annet involverte på- og avlessing på ombygde elvelektere som skulle frakte stridsvogner over Den engelske kanal. Invasjonen ble utsatt etter noen måneder og senere helt avblåst, da Luftwaffe ikke lyktes i sine invasjonsforberedende flyangrep og tapte Slaget om Storbritannia.

 Afrika 1941–1943 
Erwin Rommels store dyktighet på vestfronten gjorde at han ble gitt kommandoen over tyske tropper, 5. lette og senere 15. panserdivisjon, som var sendt til Libya i begynnelsen av 1941 for å støtte de italienske styrkene der. Denne tyske styrken utgjorde Det tyske Afrikakorps (Deutsches Afrikakorps). Det var i Afrika Rommel fikk tilnavnet «ørkenreven».

Rommel tilbragte mesteparten av 1941 med å bygge opp sin egen organisasjon og reorganisere de italienske enhetene som hadde lidd en serie nederlag mot britene under generalmajor Richard O'Connor.

En offensiv presset britene ut av Libya. Rommel var under ordre om ikke å fortsette fremrykningen sin forbi oasen Maradah, men han brøt den ordren. Han ble stanset akkurat på den egyptiske grense ved Helfaya-passet. Dit hadde han avansert til tross for innvendinger fra staben hans og divisjonskommandantene. Han hadde håpet at den raske fremrykningen, som utflankerte den viktige havnen Tobruk, ville føre til at storparten av de allierte styrker ville bli innesperret og omringet i en lomme der. Men slik gikk det ikke; fremrykningen forbi Tobruk skjedde ikke raskt nok på grunn av de altfor lange forsyningslinjene. Og ettersom veien Rommel fulgte ikke gikk sammen med kystveien østover fra Tobruk, ble ikke de allierte styrkene der fullstendig avskåret tidlig nok. Og de første av Rommels angrep nordover løp på grunn av ørkenstormer så å si ut i sanden.

I det omringede Tobruk holdt de allierte styrker ut under den australske general Leslie Morshead. Den alliertes øverstkommanderende, general Archibald Wavell gjorde to mislykte forsøk på å komme Tobruk til unnsetning (Operation Brevity og Operation Battleaxe). At begge slo feil, må også tilskrives at angrepene var for hastige og dårlig forberedt, noe som igjen må ses i sammenheng med Churchills store utålmodighet.

For Rommel var erobringen av Tobruk svært viktig av logistiske grunner, og at han mislyktes med det satte hans karriere i fare. Han var også utålmodig, slik at de dårlig forberedte angrepene i mindre skala som han iverksatte, alle kunne slås tilbake av forsvarerne. Etter en tid var situasjonen slik at et eventuelt utbruddforsøk fra Tobruk høyst sannsynlig ville kunne nå frem til El Adem. Dette ville ha kuttet Afrikakorpsets kommunikasjonslinjer. Men general Morshead skjønte ikke hvilken mulighet han hadde; hans militære etterretning overvurderte de tyske styrkenes størrelse.

Rommel var i en vanskelig situasjon, men fikk ikke de forsterkninger han bad så innstendig om. Han var ikke populær i den tyske overkommando etter sitt brudd på ordren om ikke å avansere forbi Maradah, men uansett hadde Berlin lite å avse ettersom hovedfokus nå var satt på den massive troppeoppbyggingen før det planlagte angrepet på Sovjetunionen. Halder, som aldri hadde vært noen Rommel-beundrer, og som nå var svært bekymret over de store tapene småangrepene mot Tobruk hadde ført til, sendte general Friedrich Paulus for å sette Rommel på plass. General Paulus forbød Rommel å fortsette småangrepene, men heller planlegge et systematisk storangrep.

Den britiske øverstkommanderende, general Wavell, hadde heller ikke gjort det så skarpt; hans Operation Battleaxe hadde vært en kostbar fiasko, og han ble byttet ut med øverstkommanderende for India, general Claude Auchinleck. Nå ble det Auchinlecks tur å sette i gang en storoffensiv for å komme Tobruk til unnsetning. Angrepsplanen hans inneholdt en finte som skulle lokke tyskerne til et motangrep nettopp der britene ønsket seg det. Men da Rommel ikke spilte på lag, men ble stående, ble det britene som foretok seg noe overilet og de rykket for langt frem. De hadde imidlertid ilt forbi både minefelter og antitankposisjoner, og hadde også forsømt å føre frem tilstrekkelig artilleri. Dermed ble de et lett bytte for tyskerne.

Rommel, som frem til dette tidspunktet hadde forholdt seg meget smart, gikk da alt for overmodig til verks. Igjen så han bort fra råd fra sine offiserer og bestemte seg for å presse britene enda lenger mot øst og forbi deres utgangsposisjon. Han la også inn en omgående flankemanøver i ørkenen. Rommel visste at det ville bli et drøyt stykke for hans styrker under vanlige forhold, men hadde kanskje overbevist seg selv om at den britiske soldat nå sikkert var så traumatisert av det blodige kaoset de hadde vært igjennom, at de ville legge på flukt ved synet av de første tyske stridsvognene som nærmet seg. Men: Slik gikk det ikke. Hans styrker led kraftig under alliert antistridsvognskyts, og da de spredte seg ut i ørkenlandskapet ble de tatt under effektiv beskytning fra RAF. Tyskerne klarte ikke en gang å holde sine egne utgangsposisjoner. Forvirringen var så stor at Rommel og hans stab på et tidspunkt dumpet opp i et nyzealandsk felthospital som fremdeles var under alliert kontroll. Rommel «spurte om det var noe de trengte, lovet britene (sic) medisinsk utstyr og kjørte uhindret unna».General Fritz Bayerlein: The Rommel Papers, kap. 8

Crusader ble til slutt et nederlag for Rommel. Etter flere ukers kamper beordret Rommel retrett av alle sine styrker fra Tobruk-området (7. desember 1941) og mot El Agheila. De allierte fulgte på og håpet å avskjære de retirerende tyske styrkene. Men Rommels motangrep den 20. januar 1942 rev opp de allierte styrkene. Afrikakorpset gjeninntok Benghazi, og de allierte trakk seg tilbake mot Tobruk der de begynte å bygge forsvarsstillinger.
Den 24. mai 1942 gikk Rommel til angrep. Britene ble grundig nedkjempet i en klassisk Blitzkrieg, og i løpet av noen uker var de presset tilbake inn i Egypt. Rommels offensiv ble til slutt stoppet ved den lille jernbanestasjonen El Alamein, snaut 100 km fra Kairo. Rommel tapte det første og månedslange slaget ved El Alamein (1. juli|1.–27. juli 1942) fordi han led under ørkenkrigens evige problem: lange forsyningslinjer. Britene var derimot svært nær sine forsyningsbaser og hadde uthvilte tropper til disposisjon. Rommel forsøkte å slå seg igjennom de britiske linjene ved slaget ved Alam Haifa. Han ble stanset av den nylig ankomne britiske kommandanten, generalløytnant Bernard Montgomery. Med dette hadde de allierte stoppet aksemaktenes fremrykking mot Kairo.

Med britiske styrker fra Malta som forhindret forsyninger fra sjøen, og de massive distansene de måtte dekke i ørkenen, kunne ikke Rommel holde El Alamein for alltid. Likevel holdt han stand frem til det andre slaget ved El Alamein (21. oktober – 2. november 1942). Rommel var i Europa da britene angrep, men vendte raskt tilbake til fronten.

Hitler beordret Rommel til å holde forsvarsstillingen, men Rommel forstod at Afrikakorpset i så fall ville bli utslettet og gjennomførte i stedet en rask retrett, i en operasjon der mesteparten av de italienske styrkene ble ofret. Etter slaget om El Alamein var Afrikakorpset en sterkt redusert avdeling, men tilbaketoget ble utført på kløktig vis gjennom Libya før Rommel nådde Tunisia. Her forskanset han seg i påvente av angrep fra både øst og vest. Rommel møtte i februar 1943 for første gang amerikanske styrker. Det var et uerfarent amerikansk armekorps, og Rommels styrker slo dette tilbake under slaget ved Kasserinepasset.

Hitler nektet å oppgi Afrika, og Rommel måtte derfor gå i stilling i de gamle franske grensebefestningene i Mareth-linjen i Tunisia. Disse ble raskt nedkjempet, blant annet takket være den britiske Churchill-stridsvognens overlegne evner til å klatre. Rommel forlot deretter Afrika etter å ha blitt hjemkalt av Hitler, og de gjenværende delene av Afrikakorpset endte i alliert krigsfangenskap etter kapitulasjon ved Tunis 13. mai 1943.

Rommel kommuniserte direkte med Hitler fra Nord-Afrika og gikk utenom tysk/italiensk hovedkvarter. Rommels assistent, SS-offiseren Alfred Berndt, beholdt kontakten med sin tidligere sjef, Joseph Goebbels. Rommel brukte i noen tilfeller den gode forbindelsen til Goebbels for å påvirke Hitler. Goebbels bidro også til å skape Rommels omdømme i Tyskland.

 Frankrike 1943–1944 
Rommel tilbragte sommeren 1943 i Italia, og i Tyskland var han en tid rådgiver ved Hitlers hovedkvarter. I november 1943 ble han sjef for armégruppe B med ansvar for å forsvare den franske kysten mot en mulig alliert invasjon. Forsvarslinjen gikk under betegnelsen Atlanterhavsvollen (Atlantikwall), for kystbefestninger stod sentralt i strategien. Etter sine erfaringer fra Afrika konkluderte Rommel at ethvert offensivt trekk var umulig på grunn av de alliertes overlegenhet i luften. Han argumenterte sterkt for at stridsvognene skulle holdes så nær fronten som mulig, så de fikk ikke fjerne seg når et slag startet. Han ville stoppe invasjonen på strendene, og argumenterte for at tyske styrker måtte rykke ut mot strendene i Normandie.

Imidlertid mente hans kommandant Gerd von Rundstedt at enda så sterk som britiske marinen var, lot ikke en invasjon seg gjøre på strendene. Han mente stridsvognene skulle organiseres i store enheter i innlandet, nær Paris, slik at de allierte kunne trenge inn i Frankrike og nedkjempes der. Da han ble bedt om å velge en plan, nølte kansleren og valgte en mellomløsning, hvor han plasserte dem i midten, for langt borte til å være til nytte for Rommel, og ikke langt nok unna for Rundstedt.

I desember 1943 inspiserte Rommel Atlanterhavsvollen langs Jyllands vestkyst, og kopier av dokumentene fra staben hans, Heeresgruppe B, finnes på Rigsarkivet i København.Rommels inspeksjonstur til Danmark, Bunkermuseet i Hanstholm

Da de allierte startet invasjonen natt til 6. juni 1944, tok de bokstavelig talt tyskerne på senga. Dagen før hadde tyske meteorologer meldt om et tilstundende uvær som syntes å gjøre en invasjon umulig. Rommel var hjemme i Tyskland for å feire sin kone Lucies 50-årsdag. Flere høye offiserer var fraværende: Befalshaver for den tyske 7. armé, generaloberst Friedrich Dollmann, var i Rennes på en planøvelse; kommandøren for 1. SS-panserkorps, Obergruppenführer Sepp Dietrich, var i Brussel. På D-dagen var en rekke tyske stridsvognsenheter, særlig 12. SS-panserdivisjon Hitlerjugend under ledelse av Kurt Meyer, nær nok Normandiekysten til at de kunne ha hatt en vesentlig innvirkning. Men Hitler hadde gitt forhåndsordre mot å frigi noen stridsvognsreserver; han og den militære staben hans lot seg narre av de allierte til å tro at hovedinvasjonen ville komme ved Calais, og at Normandie følgelig måtte være en avledningsmanøver. Panser-reserven ble dermed ikke satt inn i Normandie fordi ingen turde å vekke Hitler og be om slik tillatelse.

 Attentatet mot Hitler og Rommels selvmord 
Den 17. juli 1944 ble Rommels stabsbil pepret med maskingeværild fra en kanadisk Spitfire ved Montgomery mellom Livarot og Vimoutiers, slik han fikk granatsplinter i hodet.Guido Knopp: Hitlers krigere (s. 63), forlaget Historie & kultur, Oslo 2008, ISBN 978-82-92870-06-8 Sjåføren omkom, mens Rommel ble innlagt på sykehus med store hodeskader, bevisstløs og blødende fra venstre øye, fra munnen og et dypt sår på venstre side av hodeskallen. Han ble først antatt død. Undersøkelser avdekket store sprekker i kraniet, og han ble ikke operert. Under rekonvalesensen ble legene svært overrasket over at noen kunne overleve med slike hodeskader.Fuhrman, H. A., Mullin, J. P., & Sloffer, C. A. (2016). Field Marshal Erwin Rommel: the head injury that may have prolonged the Second World War. Neurosurgical focus, 41(1), E8.

Den lange rekonvalesensen gjorde at Rommel fratrådte sin tjeneste ved fronten i Frankrike og heller ikke var direkte involvert i attentatforsøket mot Hitler 20. juli 1944. Men i møte med Hitler 9. juli 1944 skal han med tanke på den vikende vestfronten, ha bedt om å få trekke styrkene tilbake til det indre av Frankrike. Hitler avviste ethvert forslag om tilbaketrekking, og Rommel ga da beskjed til Caesar von Hofacker om at han støttet alt som kunne få slutt på kampene. Ifølge Ford var det ikke Hitlers politiske program, men at Tyskland var på vikende front, som motiverte Rommel og andre som sent sluttet seg til motstanden.Ford, F. L. (1946). The Twentieth of July in the History of the German Resistance. The American Historical Review, 51(4), 609–626. Hitler hadde også avvist Rommels forslag om å oppløse Gestapo og sette SS-folkene inn ved fronten.F.H. Gregory: Rommel (s. 86) Senere kilder oppgir at Rommel i februar 1944 sluttet seg til planen om å avsette Hitler, og ble regnet som den mest aktuelle til å overta ledelsen etter Hitler.Marshall C.F.: Discovering the Rommel Murder: The Life and Death of the Desert Fox. Mechanicsburg, PA, Stackpole Books, 1994. Rommel skal ha møtt en av konspiratørene mot Hitler første gang i februar 1944, men ha ment at om Hitler ble myrdet, ville han bli en martyr for mange.F.H. Gregory: Rommel (s. 87) Hans enke hevdet etter krigen at han var imot sammensvergelsen.  

Likevel mistenkte sikkerhetspolitiet Rommel for ha deltatt i det feilslåtte attentatforsøket, ettersom attentatgruppen hadde listet ham som Tysklands neste president.F.H. Gregory: Rommel (s. 9), forlaget Stabenfeldt, Stavanger 1978, ISBN 82-532-0379-9 Bormann var sikker på Rommels svik, mens Goebbels skal ha tvilt. Styrkende for mistanken var rapporter om at Rommel fra sitt sykeleie kom med omfattende og ramsalt kritikk mot nasjonalsosialistenes inkompetente lederskap, og fordi en av de sammensvorne – Rommels egen stabssjef, Hans Speidel – for å dekke over sin egen rolle påstod at det var Rommel (ikke ham selv) som hadde utstedt opprørsordrene, og at han selv ble forhindret i å melde fra.

To av Rommels motstandere, Heinz Guderian og Gerd von Rundstedt, var med i den gruppen offiserer som tok stilling til om han skulle overføres til «folkedomstolen» under Roland Freislers jurisdiksjon, og besluttet å utlevere ham.
Rommel var godt kjent i Schwäbische Alb («de schwabiske alper») fra oppveksten, og de siste årene av krigen var småbyen Herrlingen tilfluktssted for familien hans, i håp om å unnslippe allierte flyangrep. At hjemmet hans lå ved  offentlig vei var et hinder for hans fiender. Men utover sommeren 1944 infiltrerte Gestapo Herrlingen, så nabolaget hans ble en dødsfelle.Zita Ballinger Fletcher: No exit: Rommel's last day, 14. oktober 2021, historynet.com]</ref>

Ved middagstid 14. oktober 1944 kom generalene Wilhelm Burgdorf og Ernst Maisel (1896-1978) hjem til Rommel og ba om å få snakke med ham alene. Hans kone Lucie forklarte at samtalen varte nesten en time, og etterpå kom Rommel ovenpå for å snakke med henne. Han så så fremmed ut at hun ble skremt, og han skal da ha sagt: «Jeg kommer for å si farvel. Om et kvarter er jeg død...De mistenker meg for å ha vært med i sammensvergelsen for å drepe Hitler...Han har gitt meg valget mellom å ta gift eller bli stilt for en «folkedomstol». De har giften med seg. De sier den virker på tre minutter.» Lucie prøvde å overtale ham til å velge rettssak, men Rommel innvendte at han ikke ville komme levende til Berlin. Han tok avskjed med konen og sønnen deres, Manfred, og forklarte situasjonen for sine mangeårige adjutant, kaptein Aldinger, som foreslo at de sammen skulle skyte seg ut. De hadde tidligere klart seg ut av alvorlige situasjoner. Men Rommel forklarte at Gestapo hadde omringet huset og sperret av gatene. Aldinger syntes at de iallfall kunne skyte ned Burgdorf og Maisel; men Rommel fryktet represalier mot sin kone og sønn. Sønnen Manfred fortalte at 20 minutter senere ringte telefonen, og Aldinger tok den. Han fikk opplyst at Rommel var død i bilen - av en hjerneblødning. De dro til sykehuset i Ulm, hvor legene var merkbart ille til mote og utvilsomt forstod hva som foregikk. «Min far lå på en feltseng i sin brune Afrika-uniform.» Sønnen merket seg forakten i den dødes ansiktsuttrykk.F.H. Gregory: Rommel (s. 9-10)

Før begravelsen kunngjorde lokale myndigheter i Ulm at ingen fikk åpne vinduene eller bruke altanen, noe som skapte inntrykk av at Hitler var ventet å delta.<ref>[https://war-documentary.info/rommel-in-herrlingen/ Rommel i Herrlingen, war-documentary.info Rommel var en svært populær general - også på alliert side. Omstendighetene rundt hans død måtte for all del holdes skjult. Det ble derfor opplyst at han døde av hodeskader etter en ulykke. Hans enke opplevde den hån å få et kondolansebrev fra Hitler, og at general von Rundstedt avsluttet gravtalen i Ulms rådhus med ordene «hans hjerte tilhørte føreren»;F.H. Gregory: Rommel (s. 10) men den tyske ledelsen holdt løftet om ikke å røre Rommels familie.Eyewitness to history – The Forced Suicide of Field Marshall Rommel, 1944

 Etter krigen 
Etter krigen ble Rommels dagbøker publisert. I Blaustein-Herrlingen ligger et Rommel-museum (i Villa Lindenhof), som eier Rommels dagbøker, korrespondanse, kart og planer, foruten øvrige skrift- og billeddokumenter knyttet til hans biografi og samtid.

Den tyske hærens Generalfeldmarschall Rommel-Kaserne i Augustdorf, Generalfeldmarschall Rommel-Kaserne i Osterode/Harz og Rommel-Kaserne i Dornstadt ble i 1961 oppkalt etter ham. Den tyske marinen døpte også et skip «Rommel»; det ble døpt av hans enke Lucia Maria Rommel i 1969. Gater i en rekke tyske byer er også oppkalt etter generalfeltmarskalken, blant annet i hans siste hjemby Blaustein-Herrlingen. Wehrmacht-veteraner og allierte veteraner har møttes årlig ved Rommels grav.


 Ettermæle  
Det er laget flere filmer som involverer Rommel. Den amerikanske filmen The Desert Fox: The Story of Rommel fra 1951 handler om Rommel fra slaget ved El Alamein til attentatet mot Hitler og det tvungne selvmordet. Filmen fremstiller Rommel i et positivt lys, og filmer som dette har bidratt til at Rommels ettermæle. Walzer skriver at Rommel huskes for sin «ridderlighet» til tross for at han førte krig for sak eller regime som ikke lot seg forsvare. Rommel var som soldat bare ansvarlig for å føre krigen på rett måte (jus in bello), ikke for å føre krigen på rett grunnlag (jus ad bellum) ifølge Walzer.Walzer, M. (1977) Just and Unjust Wars: A Moral Argument with Historical Illustrations. New York: Basic Books.French, S. E. (2009). Sergeant Davis's Stern Charge: The Obligation of Officers to Preserve the Humanity of Their Troops. Journal of Military Ethics, 8(2), 116–126. Rommel mottok i 1942 en ordre fra Hitler om uten videre å drepe fiendtlige soldater tatt til fange bak frontlinjen. Rommel ignorerte ordren.Primoratz, I. (2002). Michael Walzer's just war theory: some issues of responsibility. Ethical Theory and Moral Practice, 5(2), 221–243. Robinson skriver at myten om Rommel ble skapt av både venner og fiender, og ut fra ulike grunner. Rommels suksess på slagmarken og propaganda fra begge sider skapte en myte av Rommel.Lieb, P. (2012). Rommel, Field Marshal Erwin (1891–1944). The Encyclopedia of War. (Wiley) Hugh Trevor-Roper har i ettertid advart mot å gjøre Rommel til en helt eller martyr. Trevor-Roper mente at Rommels støtte til Hitler var et signal om Wehrmachts støtte til nasjonalsosialismen.Major, P. (2008). ‘Our Friend Rommel’: The Wehrmacht as ‘Worthy Enemy’in Postwar British Popular Culture. German History, 26(4), 520–535. Senere forskning tyder på at Rommel og krigen i Nord-Afrika ble brukt av USA og Storbritannia for å rehabilitere Vest-Tyskland ved å skape et bilde av den «gode tysker». Dette skjedde dels ved å fremstille Rommel som en motstander av Hitler, og dels ved å fremstille Wehrmacht som en hederlig institusjon. Det ble på denne måten trukket et skille mellom det vanlige militære og kriminelle organisasjoner som SS, argumenterer McGinn.McGinn, M. E. (2014). «Rommel, you magnificent bastard»: the Desert Fox and the rehabilitation of Germany in postwar media (Doctoral dissertation, San Diego State University). Ronald Lewin mente at Rommel ble involvert i attentatplanene fordi han ville redde Tyskland. Han delte ikke attentmakernes øvrige sosiale og politiske ideer. Rommels tiltakende uvilje mot Hitler skyldtes ifølge Lewin at Hitlers politikk ledet Tyskland til militært nederlag.Lewin, R. (1968): Rommel as military commander. Batsford, London.

 Se også 
 Myten om det rene Wehrmacht

 Bibliografi 
 Erwin Rommel: Infanterie greift an. Voggenreiter, Potsdam 1937 
 Erwin Rommel: Krieg ohne Hass. Utgitt av Lucie-Maria Rommel og Fritz Bayerlein. Verlag Heidenheimer Zeitung, Heidenheim/Brenz 1950

 Referanser 

 Litteratur 
 John Bierman og Colin Smith: The Battle of Alamein: Turning Point, World War II (ISBN 0-670-03040-6) (2002)
 David Fraser: Knight's Cross: A Life of Field Marshal Erwin Rommel 
 Maurice Philip Remy: Mythos Rommel, München, 2004
 Ronald Smelser og Enrico Syring (utg.): Die Militärelite des Dritten Reiches. 27 biographische Skizzen. Berlin 1995
 Desmond Young: Rommel. The Desert Fox, London, 1950

 Eksterne lenker 


  «Erwin Rommel 1891-1944», fra Deutsches Historisches Museum
 «How Rommel became the Desert Fox | Operation Sonnenblume», av Imperial War Museums, fra YouTube, lengde 0:15:22

Kategori:Personer fra Landkreis Heidenheim
Kategori:Tyske generalfeltmarskalker
Kategori:Tyske generaler
Kategori:Tyskere fra andre verdenskrig
Kategori:Tyskere fra første verdenskrig
Kategori:Tyske arméoffiserer
Kategori:Tysk militærpersonell (Hæren i Keiserrike)
Kategori:Tysk militærpersonell (Hæren i Reichswehr)
Kategori:Tysk militærpersonell (Hæren i Wehrmacht)
Kategori:Mottakere av Jernkorset (1914)
Kategori:Mottakere av Jernkorsets ridderkors
Kategori:Pour le Mérite
Kategori:Påtvungent selvmord