Skihopping

Skihopping er en vinteridrett tilhørende nordiske grener hvor utøveren, med ski på beina, starter med å kjøre ned et ovarenn, sittende på huk, som regel fra et stillas, ofte utstyrt med en startbom festet til en flyttbar avsats, og ut på et rampeformet hopp hvorfra utøveren tar sats (går fra huksittende til stående) og forsøker å sveve over kulen og deretter så langt nedover unnarennet som mulig før nedslaget (landingen), det hele gjennomført så stilfullt som mulig, og avslutter ved å renne ned overgangen og ut på sletta.

Utøveren får utregnet en poengsum, basert på et fastsatt antall lengdepoeng, som varierer med bakkens størrelse, og på stilkarakterer på en skala fra 1 til 20 stilpoeng, gitt av fem dommere.
Fra og med 2010 gis det også et tillegg/fratrekk i poengsummen basert på vindforholdene (retning og styrke på ulike punkter i unnarennet) og hvilken avsats løperen starter fra.

Satsen, som er bevegelsen for å komme fra sittestilling brukt i ovarennet til oppreist stilling idet løperen forlater hoppet, regnes som den mest kritiske detaljen for et vellykket skihopp. Etter satsen følger rotasjonen for at kroppen og skiene skal være tilpasset det dynamiske lufttrykket underveis i den påfølgende svevfasen. Landingen skal helst utføres med et telemarknedslag, hvor løperen bøyer i knærne med den ene skien ført fremover. Denne teknikken ble brukt for å kunne stoppe en ubalanse forover eller bakover som kunne resultere i fall. Nå hindrer sko og bindinger i stor grad dette. 

Skihopping kan være både en individuell øvelse og en lagkonkurranse, såkalt laghopping. Dessuten inngår skihopping som en av to øvelser i kombinert.

 Teknisk utforming 
En skibakke består ovenfra og ned av et stillas (av tre, betong eller snø), et ovarenn med radius, et hopp, en kul, et unnarenn, et konstruksjonspunkt, en overgang, en fallgrense og en slette. Konstruksjonspunktet (tidligere kalt kritisk punkt), forenklet betegnet som K-punktet eller bare K og egentlig en linje på tvers av bakken, er starten av overgangen. Det er altså det bratteste stedet i bakken. Dersom bakken har et bratteste parti over en gitt lengde, er K-punktet det nederste, bratteste stedet.

Lengste lovlige hopplengde, uten at omgangen blir kansellert og farten blir satt ned, settes normalt i forhold til konstruksjonspunktet, f.eks. 10 % over.

 Bakketyper 

Skihopping utøves i ulike bakkestørrelser. En skiller mellom småbakke (10 – 50 m), mellombakke (50 – 85 m), normalbakke (85 – 110 m), storbakke (110 – 160 m) og skiflygingsbakke (> 160 m). I verdenscupen konkurreres det i de tre sistnevnte typene bakker, i VM og OL i normalbakke og storbakke.

 Utstyr 
Hoppski er både spesielt lange og brede (konstant langs skien) i forhold til andre typer ski. Den har en lett bøyd tupp foran som skal hindre skien å bremse mot løssnø som for alle typer ski. Det er innført en regel for maksimalt tillatt skilengde for en hopper. Denne har endret seg litt over tid. Her er noen regler som har eksistert, i kronologisk rekkefølge (hvor Høyde betegner hopperens høyde i cm og Vekt er hopperens vekt med hoppdress og -sko i kg):
 Skilengde = Høyde + 80 cm
 Skilengde = 0,9 x Høyde + 1,5 x (Hoppervekt + Skivekt) (Helge Nørstruds første forslag fra 1996)
 Skilengde = 1,45407 x Høyde (Forenklet forslag fra Nørstrud)
 Skilengde = 1,46 x Høyde (Opprundet regel fra FIS, nov. 1997)
 Skilengde = 1,46 x Høyde + 0,675 * (BMI - 20) (Ny regel fra 2005. BMI er kroppsmasseindeks = Vekt/(Høyde*Høyde) )
Hoppsko, ofte betegnet hoppstøvler, har en kraftig støtte bak leggen, noe som forhindrer hopperen i å komme bakpå, samt hjelper ham til å holde bedre balanse. Man fester bindingen i støvelens tupp og med en hælstropp bak på støvelens hæl.

Hoppdresser er sydd på en slik måte at de slipper inn luft foran og demmer opp bak. Hensikten er å få en slags "vinge-effekt", så hopperen får mer luft å flyte på.

 Dommere og poengsum 
I konkurranser er det både lengdedommere for å anslå hoppets lengde (etter hvert med video som hjelpemiddel: videomåling) og stildommere som bedømmer stil på en skala fra 0 til 20. Et stående hopp skal gis minst 10 i stil. Lengde og stil er grunnlaget for poengsetting. Stilbedømningen fra tre av fem dommere (dårligste og beste verdi strykes) summeres og legges til lengdepoengene. Lengdepoengene regnes ut ved at bakkens k-punkt brukes som tabellpunkt. En hopplengde tilsvarende k-punktet gir 60 poeng. Forskjellen mellom hoppets målte lengde og k-punkt-lengden multipliseres med aktuell bakkes meterverdi og trekkes fra/legges til de 60 poengene.

Den totale poengsummen fra de to hoppene i en konkurranse er grunnlaget for å rangere hopperne.

 Meterverdier 
 Spesielt hopp Kombinert hopp K-punkt Meterverdi K-punkt Meterverdi m poeng/m m poeng/m< 205,2< 205,220–244,820–244,825–294,425–294,430–344,030–344,035–393,635–393,640–493,240–443,250–592,845–592,860–692,460–742,470–792,275–842,080–992,085–992,0100–1691,8> 1001,2> 1701,2
I Norge benytter kombinert hopp og spesielt hopp samme meterverdi. Unntak gjelder for bakker over 100 meter der kombinert hopp bruker meterverdien 1,2.


 Vindmåling 
Vindens styrke og retning har betydning for hvilken lengde som oppnås. For å redusere denne faktorens påvirkning på resultatene blir det gjort vindmåling på syv steder (i verdenscuprenn – fem i Norgescup og ni i skiflyving)) i unnarennet. Poengene beregnes utifra oppdrift (minuspoeng) eller baktrekk (plusspoeng). 

Ved en konkurranses begynnelse, settes en utgangsfart, kombinert med en «vindkorridor», normalt ca 1 m/s i forhold til minimums og maks vindstyrke. Hvis vinden endres i løpet av konkurransen, kan man redusere eller øke farten. Hvis man øker farten fordi det blir mindre oppdrift, gis det minuspoeng, og omvendt hvis det blir mer oppdrift. I teorien skal endring av fart på grunn av vindstyrkeendring gå i 0, slik at konkurransen blir rettferdig, til tross for endringene. Før dette ble innført i 2010, måtte man stoppe omgangen, og begynne på nytt.

 Sommerhopping 
De senere årene har en bygd hoppbakker som også kan brukes om sommeren. Det anvendes spor av porselen i ovarennet og plast i unnarennet.


 Historie 
Skihopping regnes å ha oppstått i Morgedal, Telemark. Den første dokumenterte konkurransen foregikk i Trysil i 1862. Den første alminnelig kjente konkurransen ble arrangert i Husebybakken, Ullern, Oslo, i 1879. Opprinnelig inngikk hoppingen som del av et langrenn, og det ble ikke målt hopplengde, bare bedømt stil på en skala fra 1 til 5. Denne årlige konkurransen ble flyttet til Holmenkollen i 1892, og Holmenkollen har siden vært regnet som skisportens «Mekka».

 Utvikling av teknikker 
Skihopping ble tradisjonelt praktisert med skiene tilnærmet side ved side gjennom svevet. Armene ble aktivt brukt for å holde balansen, og det ble regnet som god stil at en veivet med armene. 

Kongsbergknekk var en stil som ble utviklet på Kongsberg på begynnelsen av 1920-tallet av Jacob Tullin Thams og Sigmund Ruud. De begynte å hoppe mer framoverlent enn tidligere, utført med en karakteristisk knekk i hoften. Armene holdt de ut til siden eller framover. Kongsbergknekken var den dominerende hoppstilen fram til finnestilen, med strak kropp og armene lagt bakover langs kroppen, overtok på 1950-tallet. Noen prøvde å ha armene framover mot slutten av svevet for bedre flyt (f.eks. Helmut Recknagel). 

Den hopperen som kanskje særlig var kjent for Kongsbergknekken var Birger Ruud. Andre kjente hoppere med denne stilen var Kaare Walberg, Alf Andersen og Sven Selånger. Også Karl Hovelsen, som bodde i USA fra 1905 til 1922, og ble en pioner for skisporten der, hoppet med knekk i hoften. Sepp Bradl brukte teknikken da han i 1936 var den første som hoppet over 100 meter.

Hoppnormen ble ikke tilpasset Kongsbergknekken (med svak bøyning i hoften) før i 1936. Fra 1918 og fram til da hadde normens ideal vært å hoppe med strak kropp, ev. kombinert med opptrekk av beina.

Svenske Jan Boklöv lanserte dagens V-stil hvor skiene vinkles utover i en V. Alle hoppere gikk etter hvert (tidlig 90-tall) over til denne stilen ettersom den hadde klare aerodynamiske fordeler og bidro til større lengder. I starten var vinkelen ganske liten, men den økte etter hvert. I 2004 ble begrepet W-stil lansert for en stil hvor det er en viss avstand mellom bakre skiender, nå ofte kalt H-stil.

Aerodynamiske hensyn er blitt stadige viktigere etter hvert som hopplengdene har økt. Nå blir flere faktorer regulert: skilengde kontra hopperens høyde og vekt, skidressenes romslighet og gjennomstrømningsgrad.

En annen påfallende endring fra tidligere er at hopperne nå sitter i ovarennet med armene bakover, mens armene tidligere var rettet fremover. Denne teknikken som reduserer luftmotstanden ble først tatt i bruk i et internasjonalt hopprenn av Heinz Wosipiwo under VM 1974 i Falun.Ifølge Arne Scheie i NRK 5. februar 2012.

 Skihopping for kvinner 
Utdypende artikkel: Kvinner i skihopping

Helt frem til 1990-tallet ble jenter/kvinner nektet å hoppe på linje med mannlige hoppere. Først i 1998 var det en uoffisiell kvinneklasse i junior-VM, og året etter ble den første sammenlagtturneringen for kvinner, Ladies Grand Prix, holdt. Sesongen 2004/05 startet kontinentalcupen for kvinner opp. I 2009 ble det første offisielle VM-rennet for kvinner (senior) arrangert, men kvinnene fikk ikke hoppe under OL i Vancouver i 2010.

Det første offisielle verdenscuprennet for kvinner skjedde i Lysgårdsbakkene på Lillehammer 3. desember 2011. Vinneren Sarah Hendrickson fra USA ble historisk med sin seier i dette rennet. Beste norske utøver ble Anette Sagen med sin 8.-plass.

Nytt i VM-sammenheng er mixed-konkurransen der to kvinnelige og to mannlige hoppere representerer hvert sitt land. Det første VM av denne typen ble arrangert i 2013 og vinner ble Japan med Norge på 4.-plass.

19. mars 2023 fikk de beste kvinnehopperne konkurrere i skiflygingsbakken i Vikersund som del av RawAir, der Ema Klinec vant med ny verdensrekord for kvinner på 226 meter. 17. mars 2024 satte Silje Opseth ny verdensrekord med 230,5 meter i det første verdenscuprennet i skiflyging for kvinner. I prøveomgangen før rennet, hoppet Opseth 236,5 meter, men falt.

 Skihoppings geografiske utbredelse 
Kart generert med data og funksjonalitet fra Wikidata, kilde: FIS.
800px|høyre|Sentrale skihoppanlegg i verden
Skihopping drives av naturlige årsaker i de deler av verden som har et klima som egner seg for vinteridrett. Dette til tross for at moderne hoppbakker med plastmatter åpner muligheter for å drive idretten også i land som ikke har snø. Verdens fremste skihoppnasjoner for tiden er Tyskland, Østerrike, Norge, Polen og Slovenia. Andre land med lange tradisjoner for skihopping er Finland, Sverige, Russland, Tsjekkia, Italia, Sveits, Frankrike, Japan, USA og Canada. De siste årene er Sør-Korea kommet med som en aktiv skihoppnasjon. Andre land som har eller har hatt en viss aktivitet innen skihopping, og som også har hatt deltakere i verdenscupen, er Estland, Ukraina, Belarus, Kasakhstan, Slovakia, Ungarn, Romania, Bulgaria og Spania. Skihopping drives på lavt nivå også i land som Kina, Georgia og Kirgisistan. Selv land som Storbritannia og Nederland har vært representert i verdenscup og mesterskap, og Tyrkia arrangerte Vinteruniversiaden i 2011, og bygde et skihoppanlegg av internasjonal standard. Vinter-OL 1984 ble arrangert i Sarajevo i Jugoslavia, nå Bosnia-Hercegovina, men Bosnia har aldri hatt noe aktivt miljø for skihopping.

De landene som har arrangert verdenscuprenn er Canada, Finland, Frankrike, Italia, Japan, Kasakhstan, Norge, Polen, Russland, Slovakia, Slovenia, Sveits, Sverige, Sør-Korea, Tsjekkia, Tyskland, USA og Østerrike. I tillegg har altså Bosnia-Hercegovina (da i Jugoslavia) arrangert vinter-OL.

 Arenaer 
 Bischofshofen, Østerrike
 Falun, Sverige
 Garmisch-Partenkirchen, Tyskland
 Granåsen skisenter, Trondheim, Norge
 Gross-Titlis-bakken, Engelberg, Sveits
 Hakuba, Japan
 Holmenkollen, Oslo, Norge
 Harrachov, Tsjekkia
 Innsbruck, Østerrike
 Klingenthal, Tyskland
 Kulm, Østerrike
 Kuopio, Finland
 Kuusamo, Finland
 Lahtis, Finland
 Lysgårdsbakkene, Lillehammer, Norge
 Malinkabakken, Wisła, Polen
 Oberstdorf, Tyskland
 Pragelato, Italia
 Planica, Slovenia
 Sapporo, Japan
 Titisee-Neustadt, Tyskland
 Vikersundbakken, Vikersund, Norge
 Willingen, Tyskland
 Zakopane, Polen

 Konkurranser 
 Den tysk-østerrikske hoppuke
 Raw Air
 Verdenscupen
 Olympiske leker
 Nordic Tournament
 Sommer Grand Prix
 Kontinentalcupen (B-verdenscup for menn, høyeste internasjonale nivå for kvinner)
 FIS-cupen (C-verdenscup)

 Olympiske mestre (menn) 
 År Øvelse Vinner Land 1924 Storbakke Jacob Tullin Thams Norge 1928 Storbakke Alf Andersen Norge 1932 Storbakke Birger Ruud Norge 1936 Storbakke Birger Ruud Norge 1948 Storbakke Petter Hugsted Norge 1952 Storbakke Arnfinn Bergmann Norge 1956 Storbakke Antti Hyvärinen Finland 1960 Storbakke Helmut Recknagel Tyskland1964 Normalbakke Veikko Kankkonen Finland Stor bakke Toralf Engan Norge 1968 Normalbakke Jiří Raška Tsjekkoslovakia Stor bakke Vladimir Belousov Sovjetunionen 1972 Normalbakke Yukio Kasaya Japan Stor bakke Wojciech Fortuna Polen 1976 Normalbakke Hans-Georg Aschenbach Øst-Tyskland Stor bakke Karl Schnabl Østerrike 1980 Normalbakke Anton Innauer Østerrike Stor bakke Jouko Törmänen Finland 1984 Normalbakke Jens Weißflog Øst-Tyskland Stor bakke Matti Nykänen Finland 1988 Normalbakke Matti Nykänen Finland Stor bakke Matti Nykänen Finland Stor bakke Lag Finland Finland 1992 Normalbakke Ernst Vettori Østerrike Stor bakke  Toni Nieminen Finland Stor bakke Lag  Finland Finland 1994 Normalbakke  Espen Bredesen Norge Stor bakke  Jens Weißflog Tyskland Stor bakke Lag  Tyskland Tyskland 1998 Normalbakke  Jani Soininen Finland Stor bakke  Kazuyoshi Funaki Japan Stor bakke Lag  Japan Japan 2002 Normalbakke  Simon Ammann Sveits Stor bakke  Simon Ammann Sveits Stor bakke Lag Tyskland Tyskland 2006 Normalbakke Lars Bystøl Norge Stor bakke Thomas Morgenstern Østerrike Stor bakke Lag Østerrike Østerrike 2010 Normalbakke Simon Ammann Sveits Stor bakke Simon Ammann Sveits Stor bakke Lag Østerrike Østerrike 2014 Normalbakke Kamil Stoch Polen Stor bakke Kamil Stoch Polen Stor bakke Lag Tyskland Tyskland2018NormalbakkeAndreas WellingerTysklandStor bakkeKamil StochPolenStor bakke LagNorgeNorge2022NormalbakkeRyōyū KobayashiJapanStor bakkeMarius LindvikNorgeStor bakke LagØsterrikeØsterrike

 Helserisiko 
Skihopping kan falle med alvorlige helsemessige konsekvenser. Noen idrettsutøvere, som Paul Außerleitner, døde. Andre konsekvenser kan være ryggmargsskader (Pekka Salo, Nicholas Fairall, Lukas Müller og den sveitsiske kombinertutøveren  Matthias Lötscher), beinbrudd (Steinar Bråten, Masahiro Akimoto, John Lockyer, Ulrike GräßlerLuis Holuch: Die medial-historische Entwicklung des Damen-Skispringens: Medienberichterstattung und Historie im Fokus. Engelsdorfer Verlag, Leipzig 2017; ISBN 978-3-96008891-2, p. 215.) og traumatisk hjerneskade (Simon Ammann, Thomas Morgenstern, Eva Pinkelnig, Sondre Ringen). Andre idrettsutøvere som fikk kroniske funksjonshemminger fra fall inkluderer Rolf Åge Berg og Thomas Diethart.

Etter at V-stilen seiret, ble flyfasen viktigere enn hoppet. Dette gjorde det stadig mer fordelaktig å ha en lav kroppsvekt. På grunn av dette skjedde tilfeller av anoreksi (Stephan Zünd, Christian Moser, Henriette SmebyLuis Holuch: Die medial-historische Entwicklung des Damen-Skispringens: Medienberichterstattung und Historie im Fokus. Engelsdorfer Verlag, Leipzig 2017; ISBN 978-3-96008891-2, p. 118.), bulimi, depresjoner (Anna Twardosz), det relative energiunderskuddet i sport (Maren Lundby) og en forstyrret menstruasjon. Midt på 1990-tallet snakket den østerrikske legen Peter Baumgartl, som jobber for skiforbundet, om tilfeller av anoreksi i det tyske og norske laget. På slutten av 1996 rapporterte Dieter Thoma i et intervju at trenere legger press på idrettsutøvere for å redusere kroppsvekten. Denne faren skal reduseres ved å bestemme skitengden basert på BMI. 

Imidlertid kan den reduserte skitengden kompenseres med en lav kroppsvekt eller de moderne ski. Flere nåværende og tidligere idrettsutøvere har uttalt seg om dette emnet, inkludert Andreas Felder, Øyvind Berg, tidligere tysk landslagettrener Reinhard Heß, Frank Löffler, Michael Möllinger, Daniel Forfang, Michael Neumayer, Martin Schmitt, Anton Innauer, Alexander Pointner, Johan Remen Evensen, Andreas Bauer, Maren Lundby, Lindsey Van,  kombinertløper og trener Christoph Eugen, Andreas Goldberger, Jens Weißflog, Simon Ammann, Gregor Deschwanden, Bor Pavlovčič, Anders Jacobsen, Christian Meyer, Kamila Karpiel, skihopper og trener Thomas Thurnbichler, Alexander Stöckl, Sven Hannawald, Dominik Peter, Silje Opseth, Katharina Schmid og Agnes Reisch. Janne Ahonen rapporterte også om radikale dietter og konsekvensene av dem i sin selvbiografi. Han hadde også tatt til orde for strengere kriterier flere år etter innføringen av BMI-regelen. side 20 fortsatte. Gregor Deschwanden og Maren Lundby ba om en fast undervekst for BMI. I 2025 kritiserte Silje Opseth også den eksisterende regelen som utilstrekkelig. En kritiker av vektkravene i skihopping fra det vitenskapelige feltet er Jorunn Sundgot-Borgen.

De siste årene har kneskader forekommet ofte. Årsakene som er oppgis er skibindingene og pads under skihoppernes sko, for eksempel fra Mario Stecher, Lukas Müller, den tidligere utstyrsinspektøren Sepp Gratzer, Werner Schuster, Johan Remen Evensen, Eirin Maria Kvandal og Stefan Hula.

Sven Hannawald og Thomas Morgenstern snakket offentlig om det psykologiske stresset ved sport. Hannawald led av utbrenthet.

 Referanser 

 Litteratur 


 Eksterne lenker 

 Norges Skiforbund: Hopp
 FIS – The International Ski Competition Rules (pdf-fil)
 Skisprungschanzen-Archiv – Informasjon om alle verdens hoppbakker (tysk)
 skihopp.no – Nyheter og aktuelt om skihopping
 eSkijumping.com