Tysklands delstater

Tysklands delstater (tysk: Länder eller Bundesländer) er 16 delvis suverene delstater, som samtlige er medlemmer av forbundsrepublikken Tyskland. Berlin, Hamburg og Bremen er bystater, mens de øvrige delstatene omfatter både landområder og byer.

Den føderale statsordningen i Tyskland innebærer at statsmakten i utgangspunktet tilhører delstatene, med mindre noe annet følger av grunnloven (tysk: Grundgesetz) eller er tillatt etter denne. Det samme gjelder statens ansvar for borgerne. Tanken er at beslutninger skal fattes på lavest mulige effektive nivå (subsidiaritetsprinsippet). Grunnloven bestemmer at den føderale regjeringen styrer finans-, utenriks- og sosialpolitikken, mens delstatene har ansvaret for blant annet utdannings- og kulturpolitikken.

Delstatenes regjeringer utpeker delegatene til Forbundsrådet. Gjennom Forbundsrådet øver delstatene blant annet avgjørende innflytelse på Tysklands EU-politikk.

Den forfatningsmessige ordningen av delstatene er regulert i grunnloven. Hver delstat har en egen forfatning, men bestemmelsene i delstatsforfatningene kan ikke fravike hovedprinsippene i grunnloven. Samtlige delstater er bygget opp etter maktfordelingsprinsippet, med egne parlamenter, regjeringer og domstoler.

Valg til delstatsparlamentene finner som hovedregel sted hvert fjerde år, i Bayern hvert femte. Den utøvende makten ligger hos delstatsregjeringene på de fleste områder.

 Oversikt over føderasjon og delstater 
Berlin, Hamburg og Bremen er bystater, de øvrige tretten delstatene omfatter både byer og landområder. Delstaten Bremen består av to byer, Bremen by og Bremerhaven. Byene ligger som atskilte enklaver i Niedersachsen. Begge byene har sine kommunale styringsorganer, men delstaten Bremens regjering og delstatsparlament, befinner seg i Bremen by.
 Våpen Delstat (se nummer i kart) Regjeringssjef Regjerings-koalisjon Stemmer i Forbundsrådet Areal (km²) Innb. (mio) Innb. pr. km² Hovedstad Flagg 50px
  (1) Baden-Württemberg
 Winfried Kretschmann (Bündnis 90/Die Grünen)
  CDU, Bündnis 90/Die Grünen
  6
  35 752
  10,879
  304
 Stuttgart
 50px 50px
  (2) Bayern
 Markus Söder (CSU)
 CSU/Freie Wähler
  6
  70 549
  12,844
  182
 München
 50px 50px
  (3) Berlin
 Kai Wegner (CDU)
  CDU og SPD
  4
  892
  3,520
  3 948
  -
 50px
  50px
  (4) Brandenburg
 Dietmar Woidke (SPD)
  SPD/Die Linke
  4
  29 654
  2,485
  84
 Potsdam
 50px 50px
  (5) Bremen
 Andreas Bovenschulte (SPD)
  SPD/Bündnis 90/Die Grünen/Die Linke
  3
  420
  0,671
  1 599
 Bremen by
 50px
  50px
  (6) Hamburg
 Peter Tschentscher (SPD)
  SPD, Bündnis 90/Die Grünen
  3
  755
  1,787
  2 366
  -
 50px 50px
  (7) Hessen
 Boris Rhein (CDU)
  CDU/Bündnis 90/Die Grünen
  5
  21 115
  6,176
  293
 Wiesbaden
 50px
  50px
  (8) Mecklenburg-Vorpommern
 Manuela Schwesig (SPD)
  SPD/CDU
  3
  23 214
  1,612
  69
 Schwerin
 50px 50px
  (9) Niedersachsen
 Stephan Weil (SPD)
  SPD/CDU
  6
  47 593
  7,926
  167
 Hannover
 50px
  50px
  (10) Nordrhein-Westfalen
 Hendrik Wüst (CDU)
  CDU/FDP
  6
  34 113
  17,866
  524
 Düsseldorf
 50px 50px
  (11) Rheinland-Pfalz
 Alexander Schweitzer (SPD)
  SPD/FDP/Bündnis 90/Die Grünen
  4
  19 854
  4,077
  205
 Mainz
 50px
  50px
  (12) Saarland
 Anke Rehlinger (SPD)
  SPD
  3
  2 569
  0,966
  388
 Saarbrücken
 50px 50px
  (13) Sachsen
 Michael Kretschmer
(CDU)
  CDU/SPD
  4
  18 449
  4,084
  221
 Dresden
 50px
  50px
  (14) Sachsen-Anhalt
 Reiner Haseloff (CDU)
  CDU/SPD/Bündnis 90/Die Grünen
  4
  20 452
  2,245
  110
 Magdeburg
 50px 50px
  (15) Schleswig-Holstein
 Daniel Günther (CDU)
  CDU/FDP/Bündnis 90/Die Grünen
  4
  15 802
  2,859
  181
 Kiel
 50px
  50px
  (16) Thüringen
 Bodo Ramelow (Die Linke)
 Die Linke/SPD/Bündnis 90/Die Grünen
  4
  16 202
  2,171
  134
 Erfurt
 50px
  50px
 Tyskland
 Olaf Scholz (SPD)
  SPD/Bündnis 90/Die Grünen/FDP
 Føderalt nivå; ikke relevant
 357 358
 82,275
  230
 Berlin
 50px


 Historie 
miniatyr|178x178pk|Tyskland ble etter 1945 inndelt i okkupasjonssoner. Grensene skiftet noe. Tegningen viser grensene perioden 1947 til 1949: Britisk (grønn), sovjetisk (rød), amerikansk (gul) og fransk (blå). Lyseblå: Saarland, som i perioden 1947–1956 eksisterte som en autonom republikk.|alt=

 Keiserriket og Weimarrepublikken 
miniatyr|178x178pk|Grensene for Forbundsrepublikken Tyskland med delstatsgrenser, i oktober 1949.150px|miniatyr|Delstatsgrensene etter grunnleggelsen av Baden-Württemberg i april 1952.
150px|miniatyr|1957 til 1990 etter innlemmelsen av Saarland.
miniatyr|178x178pk|Grensene mellom delstatene etter Tysklands gjenforening, og en mindre endring mellom Brandenburg og Mecklenburg-Vorpommern i 1992.
150px|miniatyr|Proklamasjon fra de britiske okkupasjonsmyndigheter om etableringen av Niedersachsen 1. november 1946
400px|miniatyr|Administrativ inndeling av Tyskland
Det tyske keiserrike (1871 til 1918) hadde en føderal struktur. De 25 delstatene var i samsvar med forfatningen representert i et forbundsråd med tilsammen 58 medlemmer. Preussen var størst med 17 medlemmer foran Bayern med 6 medlemmer. Preussen representerte et dynasti og var den dominerende delstaten, med 2/3 av befolkningen og arealet. Den føderale staten hadde liten innvirkning på finanspolitikken.

Også Weimarrepublikken (1919 til 1933) var en forbundsstat. Denne ble mer demokratisk i den forstand at nasjonalstaten fikk større innflytelse over finanspolitikken. Fortsatt var imidlertid Preussen dominerende med hensyn til befolkning og areal.

 Det nasjonalsosialistiske Tyskland 
Det nasjonalsosialistiske Tyskland ble under den såkalte ensrettingen (Gleichschaltung) rendyrket som en enhetsstat, og delstatene mistet sin innflytelse.

 Det okkuperte Tyskland 1945 til 1949 
Etter avslutningen av den andre verdenskrig opprettet de allierte okkupasjonsmaktene nye delstater, for slik å skape en desentralisert fordeling av makt. Ved inndelingen av delstatene ble det ikke søkt å opprettholde delstatenes historiske grenser. Tvert imot var det for de allierte okkupasjonsmaktene viktig å oppløse Preussen og den ekstreme asymmetri denne delstaten ville ha representert i den nye forbundsstaten. Blant de vesttyske delstatene var det bare Bayern, Hamburg og Bremen, og til en viss grad Schleswig-Holstein, som kunne sies å bygge på historiske grenser. Inndelingen av de nye delstatene førte til en viss usikkerhet blant befolkningen, og grunnloven fikk dermed en bestemmelse som gjorde mulig å endre grensene (Art. 29).

I den sovjetiske okkupasjonssonen ble det i juli 1945 opprettet delstatene Sachsen, Sachsen-Anhalt, Thüringen, Brandenburg og Mecklenburg-Vorpommern. I den amerikanske sonen kom i september 1945 Bayern, Hessen, Württemberg-Baden og i januar 1947 Bremen. Storbritannia opprettet i sin sone i 1946/1947 delstatene Nordrhein-Westfalen, Niedersachsen, Schleswig-Holstein og Hamburg. Frankrike grunnla 1945/1946 i sin okkupasjonssone delstatene Baden, Württemberg-Hohenzollern og Rheinland-Pfalz.

 Forbundsrepublikken Tyskland 

Londonkonferansen i 1948 mellom Storbritannia, USA, Frankrike og Benelux-landene konkluderte med et ønske om dannelse av en forbundsstat i de vestlige okkupasjonssonene.

Ved grunnleggelsen av Forbundsrepublikken Tyskland 23. mai 1949 besto landet ifølge grunnloven av tolv delstater.

Baden
Bayern
Berlin
Bremen
Hamburg
Hessen
Niedersachsen
Nordrhein-Westfalen
Rheinland-Pfalz
Schleswig-Holstein
Württemberg-Baden
Württemberg-Hohenzollern

I 1952 ble delstatene Württemberg-Baden, Württemberg-Hohenzollern og Baden slått sammen til Baden-Württemberg, slik at forbundsrepublikken formelt da omfattet ti delstater når man regner med Vest-Berlin.

I 1955 ble det i Saar-området avholdt folkeavstemning som resulterte i at Saarland forlot Frankrike og ble i 1957 innlemmet i forbundsrepublikken som landets formelt sett ellevte delstat. Dette ble senere kalt «Den lille gjenforeningen».

En relativt liten utvidelse av Tysklands grenser fant sted i 1963, da kommunen Selfkant ble endelig innlemmet i delstaten Nordrhein-Westfalen. Selfkant var til da holdt som pant av Nederland for krigserstatninger landet mente å ha krav på. Kommunen er Tysklands vestligste punkt.

 DDR (1949 til 1990) 
Den sovjetiske okkupasjonssonen og senere DDR var opprinnelig også oppdelt i delstater, tilsvarende de som hadde vært i Deutsches Reich. DDR ble imidlertid ikke videreført som en føderalstat, men som en enhetsstat, kontrollert av ett parti, SED. I 1952 ble delstatene opphevet i DDR, til fordel for 14 regioner kalt Bezirk.

 Berlins særstilling 
Berlin var etter andre verdenskrig delt i fire okkupasjonssoner. De vestlige sonene ble gjerne samlet kalt Vest-Berlin og den del av byen som lå i den sovjetiske sonen, Øst-Berlin.

Berlin var i henhold til forbundsrepublikkens grunnlov (Grundgesetz) og byens egen forfatning (Verfassung von Berlin av 1. september 1950), en delstat i Forbundsrepublikken Tyskland. Dette slo også Tysklands forfatningsdomstol fast 21. mai 1957. Okkupasjonsmaktene aksepterte imidlertid «inntil videre» ikke at Vest-Berlin fullt ut ble en del av forbundsrepublikken. Berlin sendte representanter til Forbundsdagen og Forbundsrådet, men kun med rådgivende stemmerett.Simpson, J. L. (1957). Berlin: Allied rights and responsibilities in the divided city. International & Comparative Law Quarterly, 6(1), 83-102. 

Vest-Berlin og Vest-Tyskland fikk et ensartet skattevesen, og Vest-Berlin ble subsidiert med betydelige beløp hvert år. Vest-Berlin hadde tette bånd til Vest-Tyskland og ble av vesttyske myndigheter og de lokale myndighetene i Vest-Berlin behandlet som en delstat. Innbyggerne i Vest-Berlin fikk vesttysk statsborgerskap, og Vest-Berlin implementerte indirekte all vesttysk lovgivning.Grathwol, R. P., & Moorhus, D. M. (1995). American Forces in Berlin: Cold War Outpost, 1945-1994. DIANE Publishing.Plischke, E. (2012). Government and politics of contemporary Berlin. Springer Science & Business Media.Dill, M. (1970). Germany: a modern history. University of Michigan Press.

 Tysklands gjenforening 

Etter Tysklands gjenforening i 1990 ble de opprinnelige østlige delstatene fra 1945 gjenopprettet og innlemmet i forbundsrepublikken. Det dreide seg om

 Brandenburg,
 Mecklenburg-Vorpommern,
 Thüringen,
 Sachsen og
 Sachsen-Anhalt.

I tillegg ble Vest- og Øst-Berlin sammenslått til en delstat. Samlet fikk Tyskland dermed 16 delstater. Etter gjenforeningen ble de nye delstatene innlemmet i en overføringsordning mellom landets rike og fattige områder.Einar Berntzen i Politikk i Europa (2. utgave side 242, 246) ISBN 978-8215-02220-8 

 Forsøket på sammenslåing av Berlin og Brandenburg 
Brandenburgs befolkning avviste i en folkeavstemning i 1996 et forslag til sammenslåing av Berlin og Brandenburg, slik delstatsregjeringene hadde foreslått. Berlins befolkning stemte for med 94,5 % av de avgitte stemmer. Valgdeltakelsen i Berlin var 47,93 % av de stemmeberettigede. I Brandenburg stemte 62,67 % av de stemmeberettigede mot forslaget. Valgdeltakelsen i Brandenburg var på 66,38 % av de stemmeberettigede.

 Politisk system

 Føderalisme etter subsidaritetsprinsippet 
Forbundsrepublikken Tyskland er en forbundsstat. De 16 delstatene er medlemmer av forbundet, men med selvstendig statsmakt. Fordelingen av Tysklands statsmakt følger i utgangspunktet det alminnelige maktfordelingsprinsippet mellom den lovgivende, den utøvende og den dømmende makt.

Den tyske føderalismen medfører også at statsmakten er fordelt «vertikalt», det vil si mellom de nasjonale myndigheter og delstatsmyndighetene. På nasjonalt nivå så vel som delstatsnivå er det gitt kompetanse til å gi lover, til å utøve makt og domstoler. Fordelingen av myndighet mellom den føderale staten og delstatene bygger på subsidaritetsprinsippet. Prinsippet innebærer at beslutninger skal fattes på lavest mulige effektive nivå. 

Utøvelsen av statsmakt og oppfyllelsen av statlige oppgaver i Tyskland er i utgangspunktet en sak for delstatene. Dette gjelder med mindre noe annet følger av eller er tillatt etter grunnloven.I praksis styres finans-, utenriks- og sosialpolitikk av landets nasjonale myndigheter. Delstatene har ansvaret for blant annet utdannelse, kultur, kommunalrett, politi, boligpolitikk og plan- og bygningsvesen.

 Oppdelingen i delstater 
Oppdelingen av Tyskland i 16 delstater kan i henhold til grunnlovens såkalte «evighetsklausul» (artikkel 79) ikke endres. 

Hver av delstatene har en forfatning. Den forfatningsmessige ordningen av delstatene er regulert i Tysklands grunnlov, gjennom det såkalte «homogenitetspåbudet» i grunnlovens artikkel 28. Påbudet innebærer at delstatsforfatningene skal bygge på bestemte strukturprinsipper. De må således være demokratiske republikker, rettsstater og sosialstater. Med sosialstat menes i grunnlovens art. 20 at staten har plikt til å forsvare samfunnets svake gjennom lovbestemt alderstrygd, barnetrygd, syketrygd og liknende. Forfatningsdomstolen uttalte i 1959 at kravene til homogenitet i den forfatningsrettslige ordning av delstatene ikke er det samme som konformitet eller uniformitet. Delstatene har således et visst spillerom i utformingen av egne forfatninger, så lenge strukturprinsippene følges.

Dersom det oppstår vanskelige konflikter mellom de enkelte delstatene, kan Tysklands regjering, med samtykke fra Forbundsrådet, tvinge en ordning i gjennom. Det har hittil (2018) ikke skjedd.

 Forbundsrådet 
Delstatenes regjeringer kan sende fra tre til seks representanter til Forbundsrådet, som er det andre kammeret i Tysklands parlament, i tillegg til Forbundsdagen. Flere av delstatene har dessuten opprettet kontorer i hovedstaden Berlin.

En reform i 2006 medførte et klarere skille mellom føderasjonens (Tysklands) og delstatenes lovgivningsansvar. Videre ble det vedtatt en reduksjon av andelen av Forbundsdagens lovgivning som krever Forbundsrådets samtykke. 

 Delstatene og EU 
Gjennom Forbundsrådet øver delstatene avgjørende innflytelse på Tysklands politikk overfor EU. Forbundsrådet skal medvirke når Tysklands politikk overfor EU bestemmes. Delstatene kan ifølge grunnloven opprette egne kontorer (tysk: Vertretungen) i EU, og det er vedtatt en egen lov for samarbeidet om EU-politikken mellom forbundsrepublikken og delstatene.

 Se også 

 Tysklands lokalforvaltning

 Referanser 

 Eksterne lenker