Norrøn

miniatyr|høyre|Tyskspråklig kart som viser den norrøne ekspansjonen i Europa og utenlands i vikingtiden. 
miniatyr|høyre|Engelskspråklig kart fra 1915 som viser den totale territoriale utstrekningen av det norske koloniriket i vikingtiden. De nordamerikanske regionene kjent for norrøne som Helluland og Markland er også avbildet på dette kartet. 
miniatyr|høyre|Geopolitisk kart som viser den totale territoriale utstrekningen av kongeriket Mann og øyene, et hiberno-norrønt (eller norrønt-gælisk) kongerike som varte i århundrer i Nord-Skottland. 

Norrøn (engelsk: Norse) er betegnelsen på samfunnet og kulturen i Skandinavia (nemlig Norge, Danmark og Sverige) og på Færøyene, Island og Grønland (men også, i en relativt kort periode, Vinland i Nord-Amerika, nemlig på L'Anse aux Meadows i dagens Newfoundland, provins Newfoundland og Labrador, Canada) fra rundt år 800 til 1350. Betegnelsen brukes også på den norskættede befolkningen på Færøyene, Shetland (Hjaltland på norrønt), Hebridene (Suðreyjar), Man (Mǫn) og Orknøyene (Orkneyjar) i samme periode. Dette er altså et historisk og kulturelt begrep. Norrønne bosatte seg også i og hersket over betydelige deler av middelalderens Skottland og England (f.eks. Kongeriket Mann og øyene, Sodor på norrønt eller Kingdom of Mann and the Isles, også kjent for kort som The Kingdom of the Isles på engelsk eller Danelagen henholdsvis Danelaw på engelsk). Majoriteten av norrøne var enten bønder eller kjøpmenn. Det var bare et mindretall av nordboerne som var vikinger tilbake i vikingtiden.

 Historie 
Rundt 800 begynte folk fra Norge å bosette seg på Færøyene, Shetland og Orknøyene, og litt senere på Hebridene og Man så vel som Øst-Irland, og grunnla bemerkelsesverdige bosetninger der i prosessen, som Dublin (nemlig i 841). Omkring 870 begynte landnåmet på Island. Omtrent på samme tid ble Harald Hårfagre konge i Norge, som i all hovedsak omfattet det nåværende Vestlandet, etter slaget i Hafrsfjord. Dette fikk ikke bare konsekvenser i Norge, men også for befolkningen på øyene i vest. Slikt sett kan man si at den norrøne perioden begynte med slaget i Hafrsfjord.

Mellom 870 og 930 slo mer enn 10 000 nordmenn seg ned på Island etter å ha seilt over Nord-Atlanteren. Nordmannen Eirik Raude grunnla den første norrøne bosetningen på Grønland i 986, etter at han ble forvist fra Island. Han hadde opprinnelig bosatt seg på øya så tidlig som i 982. 

På Grønland etablerte nordmennene to bosetningsregioner kalt den østlige bosetningen (Eystribygð) og den vestlige bosetningen (Vestribygð). Merkbare bosetningsnavn i disse regionene er: Kingitorsuaq, Sandnæs, Ivittuut, Brattahlíð og Herjolfsnes. Det var også et mindre tredje bosetningsområde kjent som Midtbygd. Disse norrøne bosetningene var gårder som lå sør og sørvest på Grønland, ved kysten. 

Rundt år 1000 ble også den norrøne bosetningen L'Anse aux Meadows (også kjent som L'Anse aux Meduses på fransk, i dag en viktig turistattraksjon samt et UNESCOs verdensarvsted) etablert. På Grønland handlet norrøne folk med den lokale inuittene, slik det også en kort tid var tilfelle med «skrælingene» på Vinland. Nordboerne drev også handel med inuittene på Ellesmereøya i den arktiske regionen. Rundt 1450 forsvinner de norrøne bosetningene fra Grønland, og blir overtatt og bebodd av inuittene fra Thule (dvs. Qaanaaq). Nordboerne seilte også så nord som Skrælingøya i Nunavut (i dagens Canada). Skrælingene ble omtalt som fiendtlige i de islandske sagaene gitt det faktum at de kontinuerlig angrep nordboerne. Norrøne nådde så langt sør som dagens Marokko og så langt øst som Bagdad og Kaspihavet. Nordboerne slo seg også ned i Normandie fra 911. Dette landet ble gitt til norrøne nybyggere av kongen av Frankrike, nemlig Karl III av Vest-Frankia (eller Carolus Simplex på latin). Den første herskeren av Normandie var Rollo. Etterkommerne av de norrøne nybyggerne under Rollo ble samlet kjent som normannere. De snakket normannisk, et romansk språk påvirket av norrønt. Etter 1066, i kjølvannet av slaget ved Hastings mot angelsakserne under Harald Godwinson, normannerne under hertug av Normandie, Vilhelm Erobreren, styrte de England i 88 år til 1154 (deres innflytelse i middelalderens England strakte seg senere også over flere århundrer).

De norske kongene fikk etter hvert en dominerende rolle, både politisk og symbolsk, for befolkningen på øyene. Den norrøne kulturen og språket ble felles for alle i det norrøne området. Slutten på den norrøne epoken settes ofte til 1319, da den siste kongen av Sverreætten, Håkon V Magnusson, døde, og Norge gikk inn i kongefellesskap med Sverige.Jon Vidar Sigurdsson (2008): 12–13

Språk- og litteraturmessig deles den norrøne tiden inn i eldre norrøn tid (700 til 1050) og yngre norrøn tid (1050 til 1350), også kalt klassisk norrønt. Norrøn-gælisk, norrøn-skotsk eller norrøn-irsk brukes for å beskrive folk med nordisk avstamning som bosatte seg på Irland og Skottland i tidlig middelalder (vikingtida). Ifølge Heide kommer betegnelsen «norrøn» av norðrǿnn som betyr «nordlig» eller er adjektiv for landsnavnet Norge,Heide, Eldar, 2017: "Noregr tyder nok vegen mot nord, likevel".Namn og nemne, 2016. Vol 33, 13–37. ifølge ordboken betyr det opprinnelig «som kommer fra nord».

 Hierarki og sosial organisering 
miniatyr|Maleri av W. G. Collingwood som viser et møte i det islandske tinget (dvs. generalforsamlingen) ved foten av Lögberg-fjellet.

Det norrøne samfunnet hadde tre hovedklasser, nemlig adelen (jarler), de frie mennene (húsbóndi eller bændr) og slavene (trellene), som ifølge norrøn mytologi (og mer spesifikt det diktet Rígsþula) ble skapt som sådan av den norrøne guden Rígr (eller Heimdall). De frie mennene utgjorde den mest folkerike kategorien i det norrøne samfunnet og de hadde forskjellige yrker, alt fra bønder og kjøpmenn til smeder, tømrere, fiskere og jegere. Sosial orden ble sikret av et sett med lover som ble resitert på hvert parlamentsmøte (dvs. ting) der viktige avgjørelser ble tatt, som for eksempel valg av ny konge. En viktig sosial tradisjon hos norrøne var mjødhallen, slik det var tilfelle i andre germanske kulturer (f.eks. angelsaksernes).

Nordmennene etablerte ting (eller nasjonalforsamlinger) i territoriene de koloniserte, særlig på Orknøyene, Shetland, Man (nærmere bestemt Tynwald som fortsatt er i bruk i dag), på Færøyene (Løgting, i bruk den dag i dag) så vel som på Island (nemlig Alltinget, også i bruk den dag i dag).

 Klær 
Når det gjaldt klær, brukte nordboerne for det meste klær laget av ull og lin. Velstående nordboere hadde også råd til å kjøpe dyrere tekstiler laget av silke som kom fra Konstantinopel. De norrøne mennene hadde på seg tunikaer, bukser og kappe. Andre materialer som klær ble laget av var lær og pelsverk. Ytterklærne til de norrøne kvinnene (dvs. forklekjolen) ble vanligvis holdt oppe av et par på to store, dekorative ovale brosjer, også kjent som skilpaddebrosjer.

 Krigerkultur 
miniatyr|Norrøne krigere om bord på et langskip, som avbildet i et middelaldersk fransk manuskript fra det 11. århundre.

Som det var tilfellet med andre germanske folk i bronsealderen, så vel som senere i tidlig middelalder eller folkevandringstid, utviklet norrøne en krigerkultur som var knyttet til deres mytologi og spiritualitet. Innenfor krigerkulturen deres ble berserkere, ulfhedner og jomsvikingene ansett blant de sterkeste krigerne. Dessuten sluttet mange norrøne krigere seg også til den bysantinske keiserens varingiske garde som leiesoldater. En gruppe norrøne krigere som kjempet for og for å forsvare en konge var kjent som hirdmenn. Krigerkulturen deres ble utviklet både på land og til sjøs. Dueller var også en del av den norrøne krigskulturen. De to typene dueller var holmgang og einvígi. En bestemt rekke taktikker ble brukt av norrøne i kamp. En slik bemerkelsesverdig militær taktikk av defensiv natur var skjoldveggen.

Norrøne krigere ble også ansatt som leiesoldater av frankiske konger, i England og også i det bysantinske riket (der dannet de væringgarden, en elitegruppe krigere som voktet den bysantinske keiseren og hans familie). En bemerkelsesverdig kriger som sluttet seg til væringgarden var Harald Sigurdsson, Norges konge.

Når det gjelder arkeologiske funn, er det hittil blitt funnet få hjelmer fra vikingtiden. En bemerkelsesverdig slik hjelm er Gjermundbu-hjelmen. Andre bemerkelsesverdige militære gjenstander som dateres tilbake til vikingtiden er Ulfberht-sverdene. De vanligste våpnene til de norrøne krigerne var øks og spyd. Seaxen var et annet vanlig våpen blant norrøne. Sverdene var forbeholdt de rikeste norrøne krigerne.

 Litteratur 
miniatyr|En side fra Flatøybok (Flateyarbók) fra ca. 1390, belyst av Magnús Þorhallsson. 
miniatyr|Fotografi som viser en side fra islendingenes sagaer (fra 1200-tallet). Kilde: Árni Magnússon-instituttet 

Når det gjelder litteratur, er følgende bemerkelsesverdige litterære verk om norrøn kultur, historie og mytologi: runeinnskrifter på runesteiner, de islandske sagaene (som er sterkt anonyme), Íslendingabók, Landnåmabok, Håvamål, den yngre Edda, den eldre Edda, skaldediktene samt Heimskringla av Snorre Sturlason (men også Flatøybok, en utvidet versjon av Heimskringla). Et annet bemerkelsesverdig litterært verk er Gesta Danorum (dvs. danskenes gjerninger) på latin (nemlig høylatin) av Saxo Grammaticus (dvs. Saxo den lærd eller Saxo den skolerte). Den svenske krønikeskriveren Olaus Magnus skrev mye om norrøne folks historie og skikker i sitt verk fra 1555 med tittelen Historia de gentibus septentrionalibus (dvs. «de nordlige folkenes historie»).

Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum (dvs. «Gjerningene til Hamburgs bispedømmes biskoper») av den tyske krønikeskriveren, historikeren og munken Adam av Bremen er en annen viktig historisk kilde om vikingtidens Skandinavia, om enn partisk fra et kristent perspektiv. Den norrøne aktiviteten og tilstedeværelsen i tidligmiddelalderens England er dokumentert i den angelsaksiske krøniken. Nordboernes plyndringstogter i tidligmiddelalderens England er også dokumentert i de litterære verkene til de angelsaksiske munkene Symeon av Durham og Alkuin av Tours. Videre ble de norrøne raidene i Storbritannia og Irland i tidlig middelalder også registrert i Ulster-annalene. 

Encomium Emmae Reginae (det vil si «lovprisning av dronning Emma») er en primær middelalderkilde som registrerte informasjon om den danske erobringen av England av Knut den store og Svein Tjugeskjegg. Raidene til de norrøne i Vest-Frankia er dokumentert av munken Ermentar av Noirmoutier (Ermentarius Tornusiensis på latin) i hans verk De translationibus et miraculis sancti Filiberti (dvs. «Om oversettelsene og miraklene til Saint Philibert»).

Araberne skrev også om møtene sine med nordboerne i krønikene sine, kjente beretninger er for eksempel av Ahmad ibn Fadlan (datert tilbake til det 10. århundre). Ifølge den mauriske reisende Al-Tartushi fra det 10. århundre brukte både norrøne menn og kvinner sminke (i anledning et besøk i Hedeby rundt år 1000). En bemerkelsesverdig middelalderkilde om norrøns hygiene er representert av krøniken til John av Wallingford. Rūsen (det vil si først og fremst de svenske vikingene) er beskrevet av den persiske krønikeskriveren Ibn Rustah i hans verk De dyrebare tings bok. Historien om norrøne i Konstantinopel ble nedtegnet av patriark Fotios. Videre beskriver verket De administrando imperio av Konstantin VII Porphyrogennetos rūsen (eller varangiske vikingenes) reise langs elvene i Øst-Europa som fører til Konstantinopel.

Den irske munken Dicuil beretter i sitt latinske verk De mensura orbis terrae (dvs. Om måling av jordens omkrets, som dateres tilbake til tidlig på 800-tallet) om at irske eremittmunker som bodde på Færøyene måtte forlate øygruppen på grunn av norske vikinger. Følgelig fant de første norrøne nybyggerne på Færøyene (f.eks. Grímur Kamban) øyene øde og kun bebodd av sauer og fugler. De norske vikingene som bosatte seg på Færøyene flyktet fra kong Harald Hårfagres regjeringstid i Norge.

Den historiske nøyaktigheten til de islandske sagaene har blitt diskutert over tid. Dessuten er noen sagaer noe motstridende, for eksempel Grønlendingenes saga sammenlignet med Eirik Raudes saga (begge samlet kjent som Vínlandsagaene). Til tross for debatten om deres historiske nøyaktighet, viste de islandske sagaene seg delvis å være nøyaktige i arkeologisk henseende. Sagaene er derfor pålitelige historiske dokumenter.

 Spiritualitet 
miniatyr|høyre|200px|En trereproduksjon av en islandsk originalstatue kjent som Eyrarland-statuen som forestiller den norrøne krigs- og tordenguden Tor, utstilt på det svenske armémuseet i Stockholm. 

Norrøn mytologi er gudetroen blant nordiske folk i førkristen tid. Nordboerne hadde en polyteistisk religion og derfor trodde på flere guder. Den viktigste gudegruppen for dem var æsene (f.eks. Odin, Frigg, Tor eller Tyr). Den sekundære, viktige gudegruppen var vanene (f.eks. Frøya eller Njord). Erkefiendene til de norrøne gudene var jotunene. Likevel var noen norrøne guder og gudinner selv av jotunsk avstamning (f.eks. Loke eller Skade).

Kilder om norrøn spiritualitet eller mytologi inkluderer de to eddaene, arkeologiske funn og stedsnavn. Når det gjelder spiritualitet, er tempelet i Gamle Uppsala i Uppland, Sverige et bemerkelsesverdig eksempel på et hellig sted for norrøne. Nordboerne praktiserte også det som kalles båt begravelse for sine avdøde. Norrøne høvdinger ble brent på et skip sammen med varer til livet etter døden. Det finnes også mange gravhauger over hele Skandinavia (f.eks. Borre i Horten, Vestfold, Norge eller Lindholm Høje i Nørresundby, Aalborg kommune, Region Nordjylland, Danmark).

To viktige trosoppfatninger om livet etter livet for norrøne var Valhall og Folkvang. Et annet viktig aspekt ved den norrøne religionen eller mytologien var konseptet Ragnarok. Konseptet Ragnarok refererer til den ultimate kampen mellom godt og ondt i norrøn mytologi, som kulminerer med en fornyelse av verden, i en bedre og vakrere form. Et annet viktig åndelig konsept for norrøne var den store jakten i norrøn mytologi. Viktige feiringer for norrøne var blotfestivaler (f.eks. Alveblot) eller Yule. I vikingtiden var Dovrefjell et viktig pilegrimsmål. Et viktig fjell på Island assosiert med den norrøne guden Tor er Helgafell (et annet er også Hlíðarfjall, et hellig sted og tilbedelsessted for den norrøne guden Tor på Island). Þórsmörk-dalen er også assosiert med Tor.

Nordboerne trodde på flere dimensjoner eller eksistensområder. Norrøn kosmologi hadde som sådan ni forskjellige riker, alle forbundet med grenene til det hellige asketreet Yggdrasil. Ved foten av dette treet står dragen Nidhogg som gnager på røttene dets. I tillegg ligger de tre nornene, nemlig Urd, Verdande og Skuld, til grunn for Yggdrasil som vever Skulds nett. Skulds nett representerer sammenkoblingen av alle ting i universet og av selve tiden (dvs. fortid, nåtid og fremtid). Nornene vever livets tråder for både dødelige og guder. Nornene samler også vann til Ygddrasil fra Urds brønn, og sikrer dermed dens vitalitet. Hver dimensjon er befolket av forskjellige vesener. Menneskenes rike er kjent som Midgard. Det planetariske havet Midgard er omringet av slangen Jörmungandr. I dag er moderne norrøn spiritualitet representert av Åsatru.

 Kunst 
miniatyr|Tabell som viser tidslinjen til de norrøne kunststilene. 

Gjennom vikingtiden utviklet det norrøne folket mange kunstverk og visse kunststiler. I kronologisk rekkefølge er disse kunststilene følgende: Osebergstil, Berdalstil, Borrestil, Jellingstil, Mammenstil, Ringerikestil og Urnesstil. Intrikat vevde tekstiler var også en del av norrøn kunst, slik som de fra Osebergskipets begravelse.

Den norrøne kunsten var påvirket av keltisk kunst, men påvirket også keltisk kunst på de britiske øyer. Et felles kunstnerisk element mellom de to kulturene er representert av knutearbeidet. Den norrøne kunsten ligner også på angelsaksernes kunst gitt den felles germanske opprinnelsen til begge folkeslagene.

 Musikk 
Musikk var en viktig del av det norrøne samfunnet under fester og feiringer. De norrøne musikerne spilte på en rekke tradisjonelle skandinaviske musikkinstrumenter, nærmere bestemt strengelyrer, strykeharper (dvs. tagelharpe), bein- eller trefløyter, panfløyter, horn (f.eks. bukkehorn) eller lurer for signalering (samt rituelle formål). I vikingtidens Skandinavia fantes det to hovedtyper musikere, nemlig narrer og skalder. Gjøglere ble holdt lavt ansett, mens skalder ble mer verdsatt.

 Arkitektur 
miniatyr|250px|Høvdinghuset Borg fra Lofotr Vikingmuseum i Vestvågøy, Lofoten, Norge er det største rekonstruerte langhuset i verden (her fotografert sommeren 2017). 

Viktige arkitektoniske strukturer for norrøne var langhusene så vel som ringfestningene (dvs. trelleborger), de fleste av dem lå i Danmark (f. eks. Trelleborg i Slagelse, Region Sjælland eller Aggersborg, Fyrkat og Nonnebakken). Andre viktige arkitektoniske strukturer var templer. En viktig festningsmur bygget i Danmark i vikingtiden var Danevirke, en befestet mur ved grensen til det frankiske riket for å forsvare seg mot påfølgende saksiske eller frankiske invasjoner.

 Matkultur 
Når det gjelder matkultur eller kjøkken, inkluderte norrøne folks kosthold fisk, korn og visse melkeprodukter. Det norrøne kjøkkenet inkluderte også søt mat representert av bær, forskjellige frukter og honning. Brød og grøt var også viktig for norrøne i vikingtiden. Når det gjelder drikkevarer, ble øl laget av bygg konsumert i store mengder. Videre var mjød, som var laget av honning, en viktig drikk for norrøne folk (mer spesifikt fermentering av honning med vann og gjær). Mjøden dukker også opp i norrøn mytologi og er assosiert med poesi og visdom. Drikkevarer ble servert i drikkehorn.

 Underholdning, spill og sport 
Det norrøne samfunnet praktiserte en rekke idretter og spill. Blant disse er to bemerkelsesverdige hnefatafl (et spill som ligner på sjakk som norrøne også spilte) og glima (en sport som ligner på bryting). Berserker-brikker ble funnet i det velkjente Lewisbrikkene-settet. En annen viktig sport som ble praktisert av norrøne i vikingtiden var skiidrett. I tillegg var knattleikr et ballspill spilt av norrøne. Andre idretter som er nevnt i de islandske sagaene er roing, svømming, ridning, løping, bueskyting, spydkasting eller løfting av tunge steiner eller tømmerstokker. Mindre vanlige leker var hestavíg, skinnleiker, flyting eller hnútukast. Skøyting ble også praktisert av norrøne i vikingtiden, ifølge den krønikeskriveren Olaus Magnus. Ifølge den samme krønikeskriveren ble det også praktisert snøballkasting.

 Utforskning 
miniatyr|Osebergskipet, et viktig kulturhistorisk symbol for Norge helt tilbake til vikingtiden, og trekjerren på Vikingskipmuseet, Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo (UiO) i 1957. 
miniatyr|høyre|130px|Dragehode fra Oseberghaugen oppdaget nær Tønsberg 

Nordboerne utforsket regioner så langt nord som Nord-Amerika og Arktis og så langt øst som dagens Russland. De nådde også Konstantinopel (den gang fortsatt kjent som Miklagarðr, dvs. «den store byen»). Videre, basert på flere arkeologiske funn og DNA-tester er det sannsynlig at norrøne ankom Madeira og Azorene (begge ligger i Nord-Atlanteren og er en del av Portugal i dag) århundrer før portugiserne. Tilstedeværelsen av både svenske og norske vikinger over hele Balkanhalvøya og i Øst-Europa (f.eks. på territoriet til dagens Bulgaria eller Romania) er godt dokumentert. En godt bevart og fint dekorert hjelm fra vikingtiden ble oppdaget nær elven Siret i Moldavia, Romania. Designet ligner på andre hjelmer funnet i Baltikum og i Kievriket fra sen vikingtid. Hjelmen ble oppdaget nær byen Pașcani i Iași fylke i 2010.

Navigasjon på lange avstander og handelsruter over hav og havene ble sikret av de norrøne langskipene. Disse langskipene var dekorert med et dragehode (som den berømte på Osebergskipet) på baugen som var ment å skremme onde ånder, sjømonstre eller potensielle fiender. Osebergskipet lå begravd i en gjørmete leirjord som bidro til å bevare mesteparten av treverket ganske godt frem til 1904, da den ble utgravd av et team av arkeologer ledet av professor Gabriel Gustafson ved Universitetets Oldsaksamling i Oslo.

Nordboerne navigerte ved hjelp av stjernenes posisjoner på nattehimmelen (spesielt Nordstjernen), solsteiner (islandsk spar) og bevegelsene til fugler (som indikerte land i nærheten) og hvaler (som lette etter mat nær kystlinjene). Andre navigasjonsmåter som norrøne praktiserte for å finne land, var å legge merke til bølgenes bevegelse, fargen på havet og å måle havets dybde. Nordboerne brukte også reiseskildringer, noe som er bekreftet i det middelalderske norrøne dokumentet Hauksbók. Tretypen som de norrøne langskipene var laget av, var enten eik eller furu. Eik var den mest slitesterke tresorten som viking båter ble bygget av.

Hovedtypene av norrøne skip var som følger:

 Langskip eller krigsskip: snekke, drageskip, skeid og busse
 Lasteskip og handelsskip: knarr, byrding og kjóll
 Letebaserte og fiskeskip: karve og færing

Blant de kjente eksemplene på vikingskip som ble oppdaget tidligere er Osebergskipet, Gokstadskipet, Tuneskipet (fra Norge; i dag en del av Vikingtidsmuseet på Bygdøyhalvøya i Oslo) og Skuldelevskipene fra Danmark (hovedsakelig konstruert i Sognefjorden, Norge rundt 1030; i dag en del av Vikingeskibsmuseet i Roskilde). Andre kjente skip er Salme-skipene som ble oppdaget i Estland (nemlig pa nær landsbyen Salme på øya Saaremaa).

 Handel 
miniatyr|høyre|Kart som viser vikingtidens handelsruter i Nordvest-Europa. 
miniatyr|høyre|Kart som viser vikingtidsbyer i Skandinavia. 

I tillegg til å være dyktige krigere, navigatører og oppdagelsesreisende, var norrøne også dyktige håndverkere og handelsmenn. Nordboerne handlet med inuittene eller eskimoer (mer spesifikt Thule- og Dorset-kulturene) som var jegere i Nord-Amerika rundt år 1000. Nordboerne kalte samlet de innfødte amerikanerne de samhandlet med på den tiden for «skrælinger» (et begrep som også inkluderer forfedrene til Beothuk-kulturen i Newfoundland, provinsen Newfoundland og Labrador, Canada). Sølv representerte den viktigste valutaen innen handel i vikingtiden. Nordboerne utviklet også det som er kjent som en bullionøkonomi. I en slik økonomi vektes mynter etter verdi i sølv eller gull. Videre brukte norrøne arabiske dirhamer som handelsvaluta.

Viktige handelssentre i Skandinavia i vikingtiden inkluderte følgende bosetninger:

 Aalborg, Danmark
 Aarhus, Danmark
 Aggersborg, Danmark
 Ribe, Danmark
 Hedeby, Danmark (nå Haithabu i Schleswig-Holstein, Tyskland)
 Avaldsnes, Karmøy, Rogaland, Norge
 Oslo (Ánslo), Oslofjorden, Norge
 Bergen, Norge
 Skien (kaupang, dvs. handelssted eller marked), Norge
 Trondheim (eller Nidaros, Norges første hovedstad også)
 Kaupangen i Skiringssal, Larvik, Vestfold, Norge (noen ganger regnet som den eldste urbane bosetningen i Norge)
 Tønsberg, Vestfold (også omtalt som den eldste byen i Norge)
 Birka (også UNESCOs verdensarvsted), Sverige
 Helgö, Sverige
 Sigtuna, Sverige (den eldste byen i Sverige)
 Paviken på Gotland, Sverige
 Visby, på Gotland, Sverige
 Köpingsvik på Öland, Sverige
 Lund, Sverige (den nest eldste byen i Sverige)
 Skara, Sverige

Utenfor Skandinavia kontrollerte norrøne også følgende handelsbyer i vikingtiden:

 York (Jórvík) i angelsaksiske England
 Dublin, Irland
 Limerick, Irland
 Grobiņa, i dagens Latvia
 Staraja Ladoga, i dagens Russland
 Novgorod, i dagens Russland
 Kyiv, i dagens Ukraina

 Se også 
 Sagalitteratur
 Liste over islendingesagaene
 Viking
 Vikingtiden i Norge
 Norrøn kosmologi
 Norrøn litteratur
 Norrøn mytologi
 Norrøn religion
 Norrøne uttrykk
 Norrøn kunst
 Norrønt språk
 Den norrøne bosetningen på Grønland
 Den varme perioden i middelalderen
 Norrøn kolonisering av Amerika
 Norrøne skip

 Referanser 

 Litteratur 
  Jón Viðar Sigurðsson: Det norrøne samfunnet: Vikingen, kongen, erkebiskopen og bonden. Pax forlag, Oslo, 2008
  Eldar Heide, The early Viking ship types, Bergen, 2014
  Kjersti Egerdahl, The Viking Hondbók: Eat, Dress, and Fight Like a Warrior. Running Press, 2020
  Jane Smiley, The Sagas of the Icelanders. Penguin Books Limited, 2005
  Ben Hubbard, The Viking Warrior: The Norse Raiders Who Terrorized Medieval Europe, Amber Books Ltd, 2015
  Snorri Sturluson, Heimskringla (oversatt av Lee M. Hollander). University of Texas Press, 1964


Kategori:Nordisk folkeminne
Kategori:Vikingtiden