Asteroide

Asteroider er småplaneter, spesielt de som befinner seg i det indre solsystemet. De største av disse har også blitt kalt planetoider. Disse begrepene har historisk sett blitt brukt om alle astronomiske legemer i bane rundt solen som ikke har noen form for planetskive, og som heller ikke har blitt observert å ha de karakteristiske egenskapene til en aktiv komet. Etter hvert som småplanetene i det ytre solsystemet ble oppdaget, ble de volatil-baserte overflatene funnet å ligne mer på kometer og ble derfor ofte skilt fra tradisjonelle asteroider.NASA-JPL Begrepet asteroide brukes nå primært om de smålegemene i det indre solsystemet, og sammen med kentaurer, neptuntrojanere og transneptunske objekter i det ytre solsystemet, tilhører de gruppen småplaneter. I denne artikkelen omfatter begrepet asteroider småplanetene i det indre solsystemet.Dole og Asimov 1964, s. 43

Det finnes millioner av asteroider, og mange av disse antas å være spredte rester av planetesimaler – legemer innenfor den unge solens tåke som aldre voks seg store nok til å bli planeter.NASA Hoveddelen av de kjente asteroidene går i bane rundt solen i regionen mellom banene til Mars og Jupiter, kjent som asteroidebeltet, eller deler bane med Jupiter (såkalte jupitertrojanere). Det finnes imidlertid også andre banefamilier med betydelig antall asteroider, inkludert nærjordsasteroider. Individuelle asteroider klassifiseres etter emisjonsspekter, hvor de fleste ligger i tre hovedgrupper: C-type, S-type og M-type. Disse ble oppkalt etter og identifiseres generelt ved henholdsvis karbon-rike, steinete og metalliske sammensetninger.

Normalt sett er det kun asteroiden 4 Vesta, som har en relativt reflektiv overflate, som kan ses med det blotte øye – og det bare på svært mørke himler og posisjonen er gunstig. En sjelden gang kan mindre asteroider passere tilstrekkelig nær jorden til at den er synlig for det blotte øye en kort stund.space.com 2005 Per september 2013 har Minor Planet Center data for mer enn én million objekter i det indre og ytre solsystemet, hvorav  hadde tilstrekkelig informasjon til å få en nummerbetegnelse.Minor Planet Center 2013

22. januar 2014 meldte ESA-forskere om oppdagelsen av vanndamp, den første definitive, på Ceres – det største objektet i asteroidebeltet.Küppers m.fl. 2014, s. 525–527 Oppdagelsen ble gjort ved hjelp av Herschel Space Observatorys fjerninfrarøde funksjoner. Dette funnet var uventet siden det er kometer, og ikke asteroider, som vanligvis anses å «spire jetstrømmer og søyler». Ifølge en av forskerne «begynner grensen mellom kometer og asteroider å bli mer og mer utydelig.»

 Navn 

En nylig oppdaget asteroide gis et overgangsnavn (slik som ) bestående av oppdagelsesår og en alfanumerisk kode som indikerer halvmåneden for oppdagelsen og sekvensen innenfor den halvmåneden. Så fort en asteroides bane er blitt bekreftet, gis den et nummer, og senere kan den også få et navn (for eksempel 433 Eros). Den formelle navnekonvensjonen bruker parenteser rundt numre (for eksempel (433) Eros), men det er ganske vanlig å droppe parentesene. Uformelt, er det vanlig å droppe nummeret også, eller å droppe det etter å ha nevnt det en gang i løpende tekst.

 Symboler 

De første asteroidene som ble oppdaget ble tilegnet ikoniske symboler på lik linje med de som tradisjonelt ble brukt for planeter. Innen 1855 var det to dusin asteroidesymboler, som ofte fremstod i flere varianter.Gould 1852, s. 80

 Asteroide  Symbol  År 1 Ceres   class=skin-invert-image|20px|Ceres planetsymbol class=skin-invert-image|20px|Annen sigdvariant som symbol for Ceres  Ceres' ljå, speilet til å bli dobbel som bokstaven C  1801 2 Pallas   class=skin-invert-image|20px|Gammelt symbol for Pallas class=skin-invert-image|20px|Symbolvariant for Pallas Athenas (Pallas') spyd  1801 3 Juno   class=skin-invert-image|20px|Gammelt symbol for Juno class=skin-invert-image|20px|Annet symbol of Juno  En stjerne montert på et septer, for Juno, himmelens dronning  1804 4 Vesta   class=skin-invert-image|20px|Moderne astrologisk symbol for Vesta class=skin-invert-image|20px|Gammelt symbol for Vesta class=skin-invert-image|20px class=skin-invert-image|20px Alteret og Vestas hellige brann  1807 5 Astraea  class=skin-invert-image|20px class=skin-invert-image|20px En vekt, eller omvendt anker, symboler for rettferdighet  1845 6 Hebe  class=skin-invert-image|20px Hebes glass  1847 7 Iris  class=skin-invert-image|20px En regnbue (iris) og en stjerne  1847 8 Flora  class=skin-invert-image|20pxclass=skin-invert-image|20px En blomst (flora)  1847 9 Metis  class=skin-invert-image|20px Visdommens øye og en stjerne  1848 10 Hygiea  class=skin-invert-image|20px class=skin-invert-image|20px class=skin-invert-image|20px  Hygieas serpent og en stjerne, eller Asklepiosstaven  1849 11 Parthenope  class=skin-invert-image|20px class=skin-invert-image|20px  En harpe, eller en fisk og en stjerne; symboler for sirenene  1850 12 Victoria  class=skin-invert-image|20px Laurbærkransen og en stjerne  1850 13 Egeria  class=skin-invert-image|20px|Astronomisk symbol for 13 Egeria  Et skjold, symbol for Egerias beskyttelse, og en stjerne  1850 14 Irene  class=skin-invert-image|20px  En due frakter en olivengren (symbol for irene 'fred') med en stjerne på hodet, eller en olivengren, et våpenhvileflagg, eller en stjerne  1851 15 Eunomia  class=skin-invert-image|20px Et hjerte, symbol for god orden (eunomia), og en stjerne  1851 16 Psyche  class=skin-invert-image|20px  En sommerfuglvinge, symbol for  sjelen (psyche), og en stjerne  1852 17 Thetis  class=skin-invert-image|20px  En delfin, symbol for Thetis, og en stjerne  1852 18 Melpomene  class=skin-invert-image|20px  Dplken av Melpomene, og en stjerne  1852 19 Fortuna  class=skin-invert-image|20px   og en stjerne  1852 26 Proserpina  class=skin-invert-image|20px  Proserpinas granateple  1853 28 Bellona  class=skin-invert-image|20px Bellonas pisk og lanseEncke 1854, s. 143  1854 29 Amphitrite  class=skin-invert-image|20px  Amfitrites skall og en stjerne  1854 35 Leukothea  class=skin-invert-image|20px En fyrtårnlykt, symbolet for LeukotheaRümker 1855, s. 373  1855 37 Fides  class=skin-invert-image|20px Troens kors (fides)Luther 1856, s. 107  1855

I 1851,Naval Meteorology and Oceanography Command etter at den femtende asteroiden (Eunomia hadde blitt oppdaget, gjorde Johann Franz Encke en større endring i den kommende 1854-utgaven av  (BAJ, Berlins astronomiske årbok). Han introduserte en skive (sirkel), et tradisjonelt symbol for en stjerne, som et generisk symbol for en asteroide. Sirkelen ble nummerert etter oppdagelse for å identifisere en gitt asteroide – selv om han tilegnet ① til den femte, Astraea, samtidig som de fire første bare fikk de eksisterende ikoniske symbolene. Det nummererte sirkel-systemet ble raskt adoptert av andre astronomer, og den neste asteroiden (16 Psyche) var den første som fikk betegnelse på den måten da den ble oppdaget i 1852. Psyche ble imidlertid tildelt et ikonisk symbol i tillegg, det samme ble noen ytterligere asteroider oppdaget i løpet av de neste par årene – se tabell over. 20 Massalia var den første asteroiden som ikke fikk noen ikonisk symbol, og 37 Fides var den siste som fikk et ikonisk symbol da den ble oppdaget i 1855. Det  året ble Astreas nummer økt til ⑤, men de fire første asteroidene, Ceres til Vesta, fikk ikke numre før i 1867-utgaven. Sirkelen ble etter hvert omgjort til et par parenteser, som var enklere å skrive. Enkelte ganger ble den også utelatt i sin helhet, noe som ble grunnlaget for den moderne konvensjonen.

 Oppdagelse 
Den første asteroiden som ble oppdaget, Ceres, ble oppdaget i 1801 av Giuseppe Piazzi, og ble ansett å være en ny planet. Oppdagelsen av flere lignende legemer fulgte i etterkant. Med datidens utstyr fremstod disse som små lyspunkter – omtrent som stjerner – med små eller ingen planetskiver. De var likevel lette å skille fra stjerner på grunn av den tilsynelatende bevegelsen. Dette fikk astronomen William Herschel til å foreslå begrepet «asteroide», på gresk skrevet som ἀστεροειδής asteroeidēs 'stjernelignende stjerneformet', fra gammelgresk  astēr  'stjerne, planet'. Tidlig på andre halvdel av det nittende århundre ble begrepene «asteroide» og «planet» (ikke alltid kvalifisert som «mindre») fremdeles brukt om hverandre; for eksempel står det i Annual of Scientific Discovery for 1871:

 Historiske metoder 
Metoder for å oppdage asteroider har forbedret seg dramatisk i løpet av de siste to århundre.

I de siste årene av det 18. århundre organiserte Franz Xaver von Zach en gruppe på 24 astronomer til å søke på himmelen etter den manglende planeten, som av Titius-Bodes lov var forutsagt å ligge 2,8 AE fra solen, delvis fordi William Herschel oppdaget planeten Uranus i 1781 ved avstanden som loven forutsa. Oppgaven krevde at håndtegnede himmelkart ble forberedt for alle stjerner dyrekretsen ned til et gitt nivå av lysstyrke. På etterfølgende netter ble himmelen kartlagt på nytt, og forhåpentlig vis ble objekter som flyttet på seg oppdaget. Den forventede bevegelsen til den manglende planeten var omtrent 30 buesekunder per time, lett merkbart for en observatør.


Det første objektet, Ceres, ble ikke oppdaget av et medlem av gruppen, men snarere ved en tilfeldighet i 1801 av Giuseppe Piazzi, direktør ved observatoriet i Palermo på Sicilia. Han oppdaget et nytt stjernelignende objekt i Tyren, og fulgte forflytningen til dette objektet over flere netter. Kollegaen til Piazzi, Carl Friedrich Gauss, brukte disse observasjonene til å finne den eksakte avstanden mellom dette objektet og jorden. Gauss' beregninger plasserte objektet mellom planetene Mars og Jupiter. Piazzi oppkalte den etter Ceres, den romerske gudinnen for landbruk.

Ytterligere tre asteroider (2 Pallas, 3 Juno og 4 Vesta) ble oppdaget i løpet av de neste par årene, der Vesta som den siste av disse ble oppdaget i 1807. Etter ytterligere åtte års resultatløse søk, antok de fleste astronomer at det ikke fantes flere og avbrøt ytterligere søk.

Karl Ludwig Hencke fortsatte imidlertit, og begynte å søke etter flere asteroider i 1830. Femten år senere oppdaget han 5 Astraea, den første nye asteroiden på 38 år. Han oppdget også 6 Hebe mindre enn to år senere. Etter dette deltok flere astronomer i letingen, og minst en ny asteroide ble oppdaget hvert år etter dette (med unntak av krigsåret 1945). Notable asteroidejegere av denne tidlige æraen var J.R. Hind, Annibale de Gasparis, Robert Luther, H. M. S. Goldschmidt, Jean Chacornac, James Ferguson, Norman Robert Pogson, E. W. Tempel, J. C. Watson, C. H. F. Peters, A. Borrelly, J. Palisa og Auguste Charlois.

I 1891 forbedret Max Wolf bruken av astrofotografering for å oppdage asteroider, som fremstod som korte streker på fotografiske plater med lang eksponeringstid. Dette førte til en kraftig økning i oppdagelser sammenlignet med tidligere metoder: Wolf alene oppdaget 248 asteroider – 323 Brucia var den første – mens bare litt over 300 hadde blitt oppdaget frem til da. Det var kjent at der fantes mange fler, men astronomer brydde seg ikke om dem og kalte dem «himmelens skadedyr», en frase ofte tilskrevet Eduard SuessHale 1916, s. 555 og Edmund Weiss.Seares 1930, s. 10 Selv et helt århundre senere, var bare et par tusen asteroider identifisert, nummerert og navngitt.

 Asteroider i solsystemet 
Hundretusenvis av asteroider har blitt oppdaget i solsystemet, og det oppdages ca.  nye hver måned. Per 2. juli 2012 var totalt  småplaneter registrert, hvorav  har omløpsbaner som er tilstrekkelig kjente til at de kan gis permanente offisielle nummer. Av disse har  fått offisielle navn. Den navnsløse småplaneten med det lengste nummeret er (3708) 1974 FV1; den navngitte småplaneten med det høyeste nummeret er 204873 FAIR.

Astronomer anslår det totale antall asteroider som er over 1 km i diameter til å være mellom 1,1 og 1,9 millioner. Den største asteroiden i det indre solsystemet er Ceres, som har en diameter på . To andre asteroider i det indre solsystemet er 2 Pallas og 4 Vesta som begge har diametre på ca. 500 km. Vesta er den eneste asteroiden i hovedbeltet som kan skimtes med det blott øyet. I svært spesielle tilfeller kan jordnære asteroider også være synlige uten hjelpemidler (se 99942 Apophis).

Den totale massen av alle asteroidenen i hovedbeltet anslås å være 3,0–3,6 kg, eller ca. 4 % av månens masse. Av denne massen innehar Ceres 950 kg, eller 32 %. Legger man til de tre nest massive asteroidene 4 Vesta (9 %), 2 Pallas (7 %) og 10 Hygiea (3 %), blir den totale summen 51 %. De neste tre etter størrelse – 511 Davida (1,2 %), 704 Interamnia (1,0 %) og 3 Juno (0,9 %) – bidrar bare med ytterligere 3 % av totalmassen. Antallet asteroider øker siden eksponensielt mens de individuelle massene blir mindre. Kun de aller største asteroidene har tilstrekkelig masse til å være sfæriske. Resten av asteroidene har uregelmessige former.

Mange av asteroidene befinner seg i asteroidefamilier. Asteroidene i en familie har lignende baneelementer som store halvakse, eksentrisitet og inklinasjon. 

 Se også 
Dawn-romsonden som skal til Vesta
Asteroider oppkalt etter kjente personer

 Fotnoter 
I en muntlig presentasjon (Cunningham 2013) presenterte Clifford Cunningham sine funn om at ordet hadde blitt laget av Charles Burney jr., sønnen av en venn av Herschel, se South Florida Sun-Sentinel 2013. Se også Wall 2011

Ceres er den største asteroiden, og er i dag klassifisert som en dvergplanet. Alle andre asteroider er i dag klassifisert som smålegemer i solsystemet sammen med kometer, kentaurer og de mindre transneptunske objektene

Originalsitat:

Med unntak av Pluto og, i astrologiske kretser, for et fåtall ytre legemer slik som 2060 Chiron

 Referanser 
Harrington 2014
Hilton 2001

 Litteratur 
Trykt litteratur

Nettlitteratur


Kategori:1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Kategori:Artikler i astronomiprosjektet