Sterke verb

Sterke verb er eit særmerke for germanske språk. Dei er kjenneteikna ved at dei markerer skifte i tid (og i somme språk tal) ved at rotvokalen vekslar etter eit avlydsmønster når dei vert bøygde, som t.d. bryte–braut–brote (nn), bryta–bröt–brutit (sv), break–broke–broken (en) eller brechen–brach–gebrochen (ty). Til gjengjeld kan dei mangle tradisjonell bøygningsending, slik vi finn i dei fleste svake verb. 

 Sterke verb i norsk språk 
I nynorsk språk vert dei sterke verba bøygde i sju klassar. Her er berre ei infinitivsform og ei preteritumform medteken; merk at infinitiv valfritt kan ha a-ending (evt. kløyvd infinitiv) og at perfektum partisipp kan ende på -i. Som sideform kunne sterke verb ha endinga -er i presens før rettskrivingsreforma i 2012, da uttalt med tonelag 1. 

kl.infinitivpresens (notid)preteritum (fortid)perfektum partisipp1.bitebitbeitbite2.brytebrytbrautbrote3a.brestebrestbrastbroste3b.finnefinnfannfunne3c.søkkesøkksokksokke4.bereberbar bore5a.leseleslaslese5b.eteetåtete6.fareferforfare7a.blåseblæsblesblåse7b.fåfårfekkfått

I den fyrste landsmålsnormalen Ivar Aasen utarbeidde, kunne rotvokalen òg skifte i preteritum fleirtal. Restar av slik fleirtalsbøyging finst enno i Hallingmål.

 Sjå òg: 
 Svake verb
 Preterito-presentiske verb
 Ivar Aasen: Norsk Grammatik
 Kjell Venås Sterke verb i norske målføre. Morfologiske studiar, dr.avh., 1967

 Kjelder: 
 Første delen av denne artikkelen bygger på «Sterke verb» frå , den 18. november 2008. 

 Olav T. Beito: Nynorsk grammatikk Det Norske Samlaget 1986 ISBN 82-521-2801-7

Kategori:Norsk språk
Kategori:Lingvistisk morfologi