Viduslaiku filozofija

Viduslaiku filozofija ir filozofijas attīstības posms Eiropā, kas aptver laika periodu no aptuveni 5. līdz 15. gadsimtam, proti, no Rietumromas impērijas sabrukuma līdz Renesanses sākumam. Tā veidojās ciešā saistībā ar kristīgo teoloģiju un kalpoja kā intelektuāls ietvars kristīgās pasaules skatījuma sistematizācijai un racionalizācijai. Viduslaiku filozofijas centrā bija jautājumi par Dieva eksistenci, ticības un prāta attiecībām, būtību un eksistenci, kā arī zināšanu avotiem.

Viduslaiku filozofijas pamatus ielika Baznīcas tēvi, īpaši Augustīns no Hiponas, kurš apvienoja platonisma idejas ar kristīgo doktrīnu. Vēlākajos gadsimtos nozīmīga ietekme bija Aristoteļa darbu recepcijai, kas Eiropā nonāca galvenokārt caur arābu filozofijas un islāma zelta laikmeta domātāju, piemēram, Avicennas un Averroesa, interpretācijām.

Augstajos viduslaikos viduslaiku filozofija sasniedza savu kulmināciju sholastikas ietvaros — metodē, kas balstījās uz loģisku argumentāciju, autoritatīvu tekstu analīzi un sistemātisku disputu praksi. Nozīmīgākie sholastikas pārstāvji bija Akvīnas Toms, Kenterberijas Anselms un Viljams Okams. Šajā periodā īpaša uzmanība tika pievērsta universāliju problēmai, ontoloģijai un epistemoloģijai.

Viduslaiku filozofija kalpoja kā tilts starp sengrieķu filozofiju un jauno laiku filozofiju, nodrošinot klasisko ideju saglabāšanu un transformāciju kristīgās pasaules skatījuma ietvaros. Tās ietekme ir būtiska gan Rietumu filozofijas, gan Eiropas izglītības un universitāšu sistēmas attīstībā.

 Ārējās saites 

Kategorija:Filozofija
Kategorija:Viduslaiku filozofija