Starppaaudžu trauma

Starppaaudžu trauma ir psiholoģiska trauma, kas skar vairākas paaudzes un ietekmē arī bērnus un bērnubērnus, kuri paši nav bijuši pakļauti traumatiskajai pieredzei. Kā piemēri šeit minami verdzība, kari, genocīds, holokausts, deportācijas, atsevišķu iedzīvotāju grupu diskriminācija (kā piemēram, augstākās izglītības nepieejamība noteiktām iedzīvotāju grupām utml.). Tas viss atstāj psiholoģisku un fizioloģisku ietekmi arī uz nākamajām paaudzēm šajā grupā. Galvenais pārneses veids ir zīdaiņa kopīgā ģimenes vide, kas izraisa indivīda psiholoģiskas, uzvedības un sociālas izmaiņas. 

Par kolektīvu traumu runā tad, ja kopienu jeb identitātes grupu piedzīvotā psiholoģiskā trauma tiek turpināta kā daļa no grupas kolektīvās atmiņas un kopīgās identitātes izjūtas. Piemēram, kolektīvo traumu piedzīvoja ebreju holokausta izdzīvojušie un citi tā laika ebreju kopienas locekļi, Kanādas pamatiedzīvotāji Kanādas indiāņu internātskolu sistēmas laikā un afroamerikāņi, kas bija vergi. Kolektīvā trauma kļūst par starppaaudžu traumu tajā brīdī, kad tā ietekmē nākamās paaudzes. Piemēram, ja ebreji bailēs no nākamā holokausta izjūt ārkārtēju stresu un praktizē izdzīvošanas stratēģijas, kaut gan paši ir dzimuši pēc holokausta, tad viņi piedzīvo starppaaudžu traumu.

Vēl kā kolektīvu traumu piemēri ir minami aparteīds Dienvidāfrikā, cīņa par Āfriku, armēņu genocīdā izdzīvojušie, Bosnijas karā izdzīvojušie, Amerikas pamatiedzīvotāju piedzīvotā trauma, kad viņi tika piespiedu kārtā deportēti no savas zemes; Džima Krova likumi Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī Austrālijas aborigēnu un Toresa šauruma salu iedzīvotājiem nodarītās netaisnības. Izdzīvojušo pēcteči var piedzīvot ārkārtēju stresu, kas izraisa dažādas citas sekas.

Lai gan starppaaudžu traumām pēdējās desmitgadēs tiek pievērsta liela uzmanība un plaši tiek diskutēta arī epiģenetiskā mehānisma hipotēze to pārnesē, šī hipotēze nav pierādāma eksperimentālu rezultātu trūkuma dēļ attiecībā uz cilvēkiem.

 Vēsture 
Šī pētījumu joma ir relatīvi nesena. Īpaši tā vēršas plašumā kopš 2000. gadu vidus. Starppaaudžu traumas pirmo reizi tika atpazītas holokaustā izdzīvojušo bērniem. 1966. gadā psihologi sāka novērot lielu skaitu holokaustā izdzīvojušo bērnu, kuri meklēja psiholoģisku palīdzību Kanādas slimnīcās.  Starp visiem nosūtījumiem uz psihiatrijas klīnikām Holokaustā izdzīvojušo mazbērni bija pārstāvēti ar 300%, salīdzinot ar viņu pārstāvniecību kopējā populācijā. Kopš tā laika starppaaudžu traumas ir aprakstītas verdzībai pakļauto afroamerikāņu pēctečiem, indiāņu genocīdā izdzīvojušajiem, karā izdzīvojušajiem, bēgļiem, vardarbību ģimenē piedzīvojušajiem un daudzām citām grupām, kas piedzīvojušas kolektīvas ciešanas.

Pētījumi par traumu pārmantošanas iespējamiem bioloģiskajiem mehānismiem sākās 20. gs. deviņdesmito gadu beigās. Ir izteikts pieņēmums, ka traumatiskais stress tiek pārmantots nākamajās paaudzēs epiģenētiskā ceļā. Tomēr šo efektu ir grūti atdalīt no vides un kultūras pārneses, un pārliecinoši pierādījumi, ka tas tā notiek ar cilvēkiem, vēl nav atrasti.

Lai gan ar stresu saistīto gēnu metilēšana cilvēkiem var ietekmēt attīstību, nav pierādījumu, ka šīs izmaiņas tiktu nodotas nākamajām paaudzēm. Metilēšana parasti izzūd, olšūnai apaugļojoties.

 Definīcijas un apraksts 
Starppaaudžu trauma ir kolektīva pieredze, kura ietekmē lielas cilvēku grupas ar kopīgu kultūras identitāti (piemēram, ar kopīgu etnisko piederību, nacionalitāti vai reliģisko identitāti). Kaut gan sava kolektīvā rakstura dēļ šis termins parasti netiek attiecināts uz atsevišķām ģimenēm vai individuālām vecāku un bērnu diādēm, kompleksi posttraumatiskā stresa traucējumi var attīstīties gan tiešajiem kolektīvās traumas upuriem, gan individuāli no vardarbības cietušajiem, gan arī turpmāko paaudžu locekļiem abos gadījumos. 

Trauma var tikt pārnesta gan sociāli (piemēram, ar apgūtas uzvedības palīdzību), gan arī stresa ietekmē uz attīstību pirms dzimšanas (tostarp pastiprināta smēķēšana /alkohola lietošana).

 Vēsturiska trauma 
Vēsturiskā trauma ir starppaaudžu traumas apakštips - kolektīvs pagātnes postījums, kas turpina ietekmēt cilvēkus mūsdienās, pārmantojot to no paaudzes paaudzē. Vēsturiskā trauma rada ievainojamību pret garīgām un fiziskām veselības problēmām senču ciešanu dēļ, kas paaudžu gaitā ir uzkrājušās kā "invaliditātes mantojums mūsdienu pēctečiem". Lai gan faktiskais traumatiskais notikums un skarto grupa(-as) ir heterogēni, visas vēsturiskās traumas sastāv no trim elementiem: traumatiska notikuma, tā rezultātā radušās kolektīvās ciešanas un šīs traumas daudzpaaudžu ietekmes. Laika gaitā trauma un attiecības ar upuriem parasti attīstās līdzīgā, tomēr sarežģītākā veidā nekā ģenētika, kā rezultātā upuri zaudē daļu savas identitātes un sabiedriskās integrācijas.

Atsevišķiem upuriem vēsturiskā trauma bieži izpaužas četros veidos: depresijā, trauksmē, traumatiskas saites veidošanā un traumas atkārtotā izspēlēšanā. Balstoties uz Selmas Fraibergas (Selma Fraiberg) klīniskajiem novērojumiem, tādi bērnu traumu pētnieki kā Bairons Īgelands (Byron Egeland), Inge Bretertone (Inge Bretherton) un Daniels Šehters (Daniel Schechter) ir empīriski identificējuši psiholoģiskos mehānismus, kas veicina pārmantošanu no paaudzes paaudzē, tostarp disociāciju (bērna pieķeršanās kontekstā) un komunikāciju par iepriekšējo traumatisko pieredzi kā vecāku pašregulācijas centieniem posttraumatiskā stresa traucējumu kontekstā un ar to saistītajām izmaiņām sociāli kognitīvajos procesos.    

 Simptomi 
Starppaaudžu traumas simptomi vienmēr sākas ar traumas izdzīvojušo, un tie mēdz izpausties kā PTSS simptomi. Bieži vien trauma otrajā paaudzē tiek uzskatīta par traumatisku reakciju uz vecāku traumu. Pārnesi starp vecāku un bērnu var iedalīt piecos rādītājos: komunikācija, konflikti, ģimenes saliedētība, vecāku siltums un vecāku iesaistīšanās. Augsts mātes stresa līmenis bija tieši saistīts ar vāju ģimenes funkcionēšanu un netieši ar deviantām uzvedības pazīmēm bērnu vidū. Bieži sastopami simptomi bērniem bija depresija, antisociāla uzvedība, likumpārkāpumi un traucējoša uzvedība skolā. Daži bērni piedzīvoja tiešu pārnesi, kur viņu trauma izrietēja no mijiedarbības un attiecībām ar vecākiem, savukārt citi piedzīvoja netiešu pārnesi, kur viņu trauma galvenokārt sakņojās vainas apziņā. Tie, kurus skāra tieša pārnese, biežāk izpaudās ar savu aktīvo rīcību, savukārt tie, kurus skāra netieša pārnese, biežāk attīstīja depresiju, trauksmi un vainas apziņu.

Simptomi atšķiras arī atkarībā no etniskās piederības un sākotnējās traumas veida. Verdzība, genocīds, vardarbība ģimenē, seksuāla vardarbība un ārkārtēja nabadzība ir izplatīti traumas avoti, kas noved pie starppaaudžu traumām. Terapijas trūkums pasliktina simptomus un var izraisīt pārmantošanu. Piemēram, bērnu seksuālās vardarbības upuri var negatīvi ietekmēt nākamās paaudzes savas neatrisinātās traumas dēļ. Tas var izraisīt paaugstinātu neuzticēšanos, izolāciju un vientulības sajūtu. Vergu pēcteči, saskaroties ar rasisma motivētu vardarbību, mikroagresijām vai klaju rasismu, reaģē tā, it kā viņi būtu saskārušies ar sākotnējo traumu, kas viņiem tika nodota no paaudzes paaudzē. Cilvēka dzīvē ir dažādi stresa faktori, kas izraisīja šo PTSS līdzīgo reakciju, piemēram, dažāda rasistiska pieredze, ikdienas stresa faktori, nozīmīgi ar rasi saistīti dzīves notikumi vai kolektīvs rasisms vai traumas. Tas izpaužas arī vecāku audzināšanas stilos. Gudmens un Vest-Olatundži uzstādīja hipotēzi par starppaaudžu traumu pēc dabas katastrofām. Pēc viesuļvētras Katrīnas Ņūorleānā iedzīvotāji ir novērojuši dramatisku vardarbības pieaugumu ar augstāku mirstības līmeni. Šī parādība ir novērota arī pie to indiāņu pamatiedzīvotāju pēctečiem, kuri kā skolēni tika atšķirti no vecākiem un plašākas ģimenes un bija spiesti dzīvot internātskolās, un kuriem rezultātā trūka vecāku un ģimenes parauga. Sodīšana par runāšanu dzimtajā valodā un aizliegums praktizēt tradicionālos rituālus traumatiski ietekmēja daudzus skolēnus, un arī šinīs skolās plaši izplatījās bērnu vardarbība.

Pēdējos gados melnādaino amerikāņu vidū ir konstatēti starppaaudžu traumas simptomi saistībā ar verdzības un rasu diskriminācijas sekām. Šī traumas nodošana var sakņoties pašā ģimenē vai arī sabiedrībā, pašreizējās diskriminācijas un apspiešanas dēļ. Arī ja ne katrs ģimenes loceklis ir individuāli piedzīvojis traumatiskos notikumus, ārējo faktoru ietekmē joprojām var saglabāties ilgstošas sekas un ietekmēt pēcnācējus. Piemēram, apkārtējo reakcijas internalizācija uz melnādaino bērnu ādas krāsu izpaužas kā ilgstoša trauma, ko sākotnēji piedzīvoja viņu senči. Šī reakcija uz melnu ādas krāsu izriet no līdzīgas attieksmes, kas noveda pie traumatizējošiem apstākļiem un verdzības. Melnādainie bērni un jaunieši ir vairāk pakļauti rasu traumām, jo viņi vēl nav ieguvuši zināšanas, lai pilnībā izprastu rasismu un tā sekas. Tomēr šī traumējošā uzvedība, kas piedzīvota tik agrā vecumā, atspoguļo bērna audzināšanu. Baltādains bērns var iemācīties rasistisku uzvedību no savas vides, bet tāpat melnādains bērns var iemācīties apliecināt savu melnādainību un reaģēt uz vecāku rasistiskām piezīmēm un rīcību. Traumu pēdas ietekmē melnādaino un citu minoritāšu bērnu panākumus izglītības kontekstā. Arī starppaaudžu traumas ir ievērojami reģistrētas bēgļu un viņu bērnu vidū, un tās var saglabāties vairākās paaudzēs. Šādas traumas var rasties vardarbības, politisko vajāšanu, ģimenes nestabilitātes, kā arī migrācijas grūtību dēļ.

 Ārstēšana 
Tā kā starppaaudžu trauma ir netiešas traumatiskas iedarbības veids, mediķi to bieži neatpazīst vai nepareizi diagnosticē. Nepietiekama ārstēšanas pieejamība var radīt vairākas sekas, piemēram, veselības, uzvedības un sociālās problēmas, kas var saglabāties visu indivīda dzīves laiku.

Traumatiskā stresa pieredze var mainīt kognitīvās, uzvedības un fizioloģiskās funkcijas, kas var palielināt uzņēmību pret garīgām un fiziskām veselības problēmām. Starppaaudžu trauma ir traumatiskā stresa veids un var palielināt tādu psiholoģisku traucējumu attīstības risku kā posttraumatiskā stresa sindroms, smaga depresija, ģeneralizēta trauksme, šizofrēnija, autisms un dažādas atkarības.

Vairākas terapijas metodes ir atzītas par efektīvām dažādu traumu un stresa traucējumu ārstēšanā, piemēram, kognitīvi biheiviorālā terapija, kognitīvās apstrādes terapija, ilgstošas iedarbības terapija, uz līdzjūtību vērsta terapija, dialektiskā uzvedības terapija un naratīvā terapija. Katrai no šīm terapijām ir līdzīgas sastāvdaļas, kas ir noderīgas traumas risināšanā, piemēram, psihoizglītība, emociju regulēšana un apstrāde, kognitīvā apstrāde un rekonstrukcija, kā arī traumas apstrāde. Ņemot vērā, ka starppaaudžu trauma ir īpaša traumatiskas iedarbības forma, šādas terapijas metodes var būt efektīvas, lai mazinātu traumas negatīvās ilgtermiņa sekas. Tomēr pastāv specifiskas starppaaudžu traumas sastāvdaļas, kas ir jārisina konkrēti un neatkarīgi no izvēlētās terapijas metodes. Tā kā pieķeršanās attiecības starp vecāku vai aprūpētāju un bērnu ir dominējošais mehānisms, caur kuru tiek pārnesta starppaudžu trauma, ārstēšanā jākoncentrējas uz ģimenes un starppersonu modeļu nozīmi attiecībā pret klientu un jāizmanto uz pieķeršanos vērstas intervences.

Efektīva ārstēšana tiem, kas piedzīvo starppaaudžu traumu, ir vērsta arī uz tādu aizsargfaktoru izpēti, attīstīšanu un uzturēšanu, kas var mazināt starppaudžu traumas negatīvo ietekmi. Daži no aizsargfaktoriem ietver drošas pieķeršanās veicināšanu starp vecākiem un bērnu, kā arī piekļuvi vairākiem atbalsta avotiem (piemēram, ģimenei, vienaudžiem, kopienai). Viens no ārstēšanas modeļiem, kas koncentrējas uz vecāku un bērnu attiecībām, ir starppaaudžu traumu ārstēšanas modelis (Intergenerational Trauma Treatment Model ITTM). Modelis ietver vairākas esošo empīriski pamatoto ārstēšanas metožu iezīmes, piemēram, traumas kognitīvā apstrāde un pārveidošana, stresa menedžments un vecāku izglītošana. ITTM īpašu uzmanību pievērš traumatiskas pieredzes starppaaudžu raksturam un ir vērsts uz vecāku vai aprūpētāja spēju reaģēt uz bērna traumatisko pieredzi. Drošas pieķeršanās veicināšana un atbalstoša mājas vide var mazināt starppaudžu traumas iespējamo negatīvo ietekmi.

Arī citas, mazāk tradicionālas terapijas metodes ir atzītas par noderīgām starppaaudžu traumas negatīvās ietekmes mazināšanā. Mūzikas terapija ir atzīta par efektīvu ārstēšanas veidu cilvēkiem, kas ir piedzīvojuši traumatisku notikumu vai bijuši tā liecinieki. Piemēram, mūzikas terapija ir tikusi veiksmīgi pielietota militārpersonām, traumētiem bēgļiem un holokaustā izdzīvojušajiem. Par efektīvu ir atzīta analītiskā mūzikas terapija (AMT), kura veicina zināmu dziedināšanas pakāpi, izmantojot pašizziņu un mazinot starppaaudžu traumas negatīvo ietekmi. Kā terapijas veids tiek ieteikts arī stāstīt par traumu dziedinošā vidē.

Papildus aprakstītajām ārstēšanas metodēm vairāki rīki un metodes arī tika atzītas par noderīgiem, lai vairotu izpratni par starppaaudžu traumas sekām un lai mazinātu tās psiholoģisko ietekmi. Piemēram, Starppaaudžu skriptu aptauja (Transgenerational Script Questionnaire TSQ) tiek izmantota kā papildinājums psihoterapijas sesijām, lai palīdzētu attīstīt izpratni par iekšējo un ārējo ģimenes sistēmu. TSQ ir vērsta uz starppaaudžu skriptiem, kas ir neapzināti sistēmiski modeļi, kas saglabājas ģimenēs un grupās un tiek uzturēti caur emocijām, uzskatiem un uzvedību. Šie skripti tiek izmantoti, lai saprastu klienta netiešo un tiešo uztveri par savas ģimenes dinamiku un sistēmu. Izmantojot TSQ, ārsts var palīdzēt klientam atdalīt savu senču pieredzi no savējās. Sarežģītākos starppaaudžu traumas gadījumos Starppaaudžu traumas un tesiliences genogramma (Transgenerational Trauma and Resilience Genogram TTRG) var palīdzēt ārstiem labāk izprast un novērtēt šādas traumas ietekmi. TTRG ir vērsta uz dažādiem komponentiem, kas veicina starppaaudžu traumas saglabāšanu, ieviešot sistēmisku traumas skatījumu, kā arī pievēršot uzmanību konkrētām sociālpolitiskām problēmām. TTRG zīmē ģimenes karti, atzīmējot tos, kas piedzīvojuši traumu, un viņu pieredzi, kā arī attiecības starp indivīdiem un funkcionēšanas modeļus. Šis process ļauj ārstiem labāk novērtēt indivīda starppaaudžu traumas izcelsmi un uzturošos faktorus, kas galu galā veicina plašāku ārstēšanas pieeju.

Plānojot ārstēšanu indivīdiem, kuri piedzīvo starppaaudžu traumu, ir jāņem vērā arī kultūras faktori, kuri var ietekmēt ārstēšanas uztveri. Lai gan mehānismi, kas izraisa starppaudžu traumas, dažādās kultūrās ir vienādi, pastāv arī atšķirības sociokulturālo faktoru nozīmīgumā, kuras var saasināt starppaudžu traumas ietekmi dažādās marginalizētās kopienās. Neatkarīgi no tā, kādu terapijas veidu ārsts izvēlas, viņam ir jābūt atsaucīgam kultūras ziņā. Viņam ir obligāti jākoncentrējas uz stabilas uzticēšanās un droša pamata izveidi terapeitiskajās attiecībās, jo vairākām minorizētām grupām, kurām ir starppaudžu traumas, var būt izveidojusies ievērojama neuzticēšanās starppersonu mijiedarbībā, kā arī neuzticēšanās lielākām organizācijām vai iestādēm.

 Epiģenētikas lomas kritika 
Viens no modeļiem apgalvo, ka trauma no vecākiem varētu tikt mantota caur epiģenētisku mehānismu. Lai gan šī ideja tiek plaši reklamēta plašsaziņas līdzekļos, pētījumi to neapstiprina.

Pētījumi ar grauzējiem liecina, ka epiģenētiskas izmaiņas var novērot ar hipotalāma-hipofīzes-virsnieru asi (HPA) saistītajos gēnos, kuri koordinē organisma stresa reakcijas sistēmu. Ar stresu saistītas nepārmantojamas epiģenētiskas izmaiņas ir pētītas arī pērtiķiem. Tomēr lielākā daļa epiģenētisko efektu netiek nodoti nākamajai paaudzei, un lielākā daļa informācijas nodošanas starp paaudzēm neietver epiģenētisku mantojumu.

Ģenētiķis Kevins Mičels (Kevin Mitchell) apgalvo: "Šie patiesībā ir ārkārtēji apgalvojumi, un tie tiek izvirzīti, balstoties uz ne tik ārkārtējiem pierādījumiem." Viņš saka: "Tā ir mūsdienu zinātnes kaite: jo ārkārtējāks, sensacionālāks un šķietami revolucionārāks ir apgalvojums, jo zemāka ir latiņa pierādījumiem, uz kuriem tas balstās, lai gan vajadzētu būt tieši otrādi". Mičels piebilst, ka daudzi to ir uzskatījuši par "brīvbiļeti, lai atbrīvotos no ģenētikas", un piebilst: "Es domāju, ka cilvēkiem nepatīk ideja, vismaz dažiem cilvēkiem, ka mēs piedzimstam ar noteiktām predispozīcijām, kuras ir grūti mainīt." Viņš saka, ka pieredze tiek izpausta caur izmaiņām cilvēka neiroanatomijā, nevis gēnu ekspresijas modeļiem, un saka, ka zinātnieki šajā jomā ir veicinājuši maldinošus pētījumus šajā jomā: "Ap zinātni valda ažiotāža, kas, manuprāt, ir graujoša. Un es domāju, ka zinātnieki labprāt tajā piedalās tādā veidā, kas man šķiet arvien nepatīkamāks, jo vecāks kļūstu, jo tas kopumā nodara milzīgu lāča pakalpojumu tam, kā plaša sabiedrība izprot zinātni, jo mums ir šī pastāvīgā ažiotāža".

Biologs Jūens Bērnijs (Ewan Birney) īpaši kritizēja rakstu, kurā, pamatojoties uz 32 probandiem, tika apgalvots, ka holokausta izdzīvojušo bērniem esot iedzimta stresa pazīmes. Viņš argumentē, ka epiģenētiskās iedzimtības mehānisms cilvēkiem joprojām nav skaidrs daudzu citu ietekmējošu faktoru dēļ, tostarp "sarežģītu sabiedrības spēku dēļ, kas saglabājas laika gaitā", kā arī tā iemesla dēļ, ka  sievietēm visas olšūnas jau atrodas embrija olnīcās. Turklāt pat pelēm, kur šīs ietekmes var kontrolēt, "patiesa starppaaudžu epiģenētiskā iedzimtība ir ārkārtīgi reta".

 Atsauces 

Kategorija:Traumas
Kategorija:Vardarbība
Kategorija:Genocīds
Kategorija:Psiholoģija
Kategorija:Psihiatrija
Kategorija:Psihiski un uzvedības traucējumi