Neokomunisms

Neokomunisms bija politiska un ideoloģiska tendence 20. gadsimta otrajā pusē, kas apzīmēja komunistisko kustību mēģinājumus pielāgot marksisma idejas jaunajiem sociālajiem, politiskajiem un kultūras apstākļiem pēc Otrā pasaules kara. Termins visbiežāk tika lietots ārpus Rietumeiropas, lai raksturotu reformētu komunisma formu, kas centās distancēties no padomju modeļa autoritārisma un dogmatisma.

Neokomunisms uzsvēra politisko plurālismu, parlamentārismu, nacionālo neatkarību un pakāpeniskas sociālās reformas, nevis revolucionāru varas sagrābšanu. Šīs pieejas piekritēji iestājās par demokrātiskām brīvībām, cilvēktiesībām un plašām sociālajām aliansēm, vienlaikus saglabājot kritiku pret kapitālismu un sociālo nevienlīdzību.

Jēdziens bieži tika lietots līdzās vai kā sinonīms eirokomunismam, tomēr tas varēja attiekties arī uz līdzīgām reformistiskām tendencēm komunistiskajās partijās ārpus Rietumeiropas. Neokomunistiskās idejas ietekmēja vairākas partijas 20. gadsimta 60.–80. gados, īpaši laikā, kad pieauga vilšanās Padomju Savienības politiskajā praksē.

Pēc 1989. gada politiskajām pārmaiņām Eiropā un sociālistisko režīmu sabrukuma lielākā daļa kustību, kuras tika raksturotas kā neokomunistiskas, pārtapa par sociāldemokrātiskām vai kreisām reformu partijām. Līdz ar to neokomunisms kā atsevišķa ideoloģiska strāva pakāpeniski zaudēja aktualitāti, tomēr tā idejas atstāja ietekmi uz mūsdienu kreisās politikas attīstību.

Kategorija:Komunisms
Kategorija:Politiskās ideoloģijas
Kategorija:Kreisās ideoloģijas