1848. gada revolūcija Francijā

1848. gada Francijas revolūcija bija politiska un sociāla revolūcija, kas notika Francijā 1848. gada februārī un noveda pie Jūlija monarhijas krišanas, karaļa Luija Filipa I atteikšanās no troņa un Francijas Otrās republikas nodibināšanas. Tā bija daļa no plašākiem 1848. gada revolūciju procesiem Eiropā.

Revolūcijas laikā tika ieviesta vispārējā vīriešu vēlēšanu tiesība, pasludinātas pilsoniskās brīvības un uz laiku nostiprinājās republikāniskas un sociālistiskas idejas. Tomēr politiskā nestabilitāte un sociālās pretrunas drīz vien noveda pie jauniem konfliktiem, kas kulminēja ar Jūnija sacelšanos un vēlāk — ar Luija Napoleona Bonaparta nākšanu pie varas.

 Vēsture 

 Priekšvēsture 
19. gadsimta 40. gados Franciju skāra ekonomiskā lejupslīde, sliktas ražas un bezdarba pieaugums, īpaši strādnieku vidū. Jūlija monarhijas politiskā sistēma balstījās uz ierobežotām vēlēšanu tiesībām, kas faktiski bija pieejamas tikai turīgajai sabiedrības daļai. Tas radīja plašu neapmierinātību liberāļu, republikāņu un sociālistu aprindās.

Svarīgu lomu opozīcijas mobilizācijā spēlēja tā dēvētās “banketu kampaņas”, kuru laikā tika rīkotas politiskas sapulces ar reformu prasībām. Kad valdība 1848. gada februārī aizliedza kārtējo banketu Parīzē, tas izraisīja masu protestus.

 Februāra revolūcija 
1848. gada 22.–24. februārī Parīzē izcēlās nemieri, kuru laikā tika būvētas barikādes un notika sadursmes ar karaspēku. Protestu eskalācijas rezultātā Luijs Filips I 24. februārī atteicās no troņa un devās trimdā uz Lielbritāniju.

Tika izveidota pagaidu valdība, kurā ietilpa gan mēreni republikāņi, gan sociālistiski noskaņoti politiķi. Francija tika pasludināta par republiku, un tika ieviestas vairākas būtiskas reformas, tostarp:
 vispārējās vīriešu vēlēšanu tiesības;
 vārda un preses brīvība;
 nāvessoda atcelšana politiskos noziegumos;
 nacionālo darbnīcu izveide bezdarbnieku nodarbināšanai.

 Jūnija sacelšanās 
Sociālās spriedzes un resursu trūkuma dēļ 1848. gada jūnijā valdība slēdza bezdarba mazināšanai izveidotās nacionālās darbnīcas, kas izraisīja strādnieku sacelšanos Parīzē. No 23. līdz 26. jūnijam notika asiņainas ielu cīņas starp strādniekiem un valdības karaspēku ģenerāļa Luija Ežēna Kavanjaka vadībā.

Jūnija sacelšanās tika nežēlīgi apspiesta, bojā gāja tūkstošiem cilvēku, un tā iezīmēja plaisu starp strādnieku kustību un republikānisko vidusšķiru. Pēc šiem notikumiem revolūcija ieguva konservatīvāku ievirzi.

 Otrās republikas nostiprināšanās 
1848. gada novembrī tika pieņemta jauna konstitūcija, kas paredzēja spēcīgu prezidenta institūtu. Tā paša gada decembrī pirmajās vispārējās prezidenta vēlēšanās uzvarēja Luijs Napoleons Bonaparts, Napoleona I brāļadēls.

Lai gan 1848. gada revolūcija ieviesa nozīmīgas politiskas brīvības, tā nespēja ilgtermiņā stabilizēt republiku. 1851. gadā Luijs Napoleons veica valsts apvērsumu, bet 1852. gadā pasludināja sevi par imperatoru Napoleonu III, tādējādi noslēdzot Otrās republikas pastāvēšanu.

 Ārējās saites 

Kategorija:1848. gada revolūcijas
Kategorija:Francijas vēsture
Kategorija:1848. gads Francijā