Latorpas horizonts

Latorpas horizonts bija apakšordovika stratigrāfiskā vienība Austrumeiropas platformas ziemeļrietumu daļā. Pirmo reizi to izdalīja zviedru ģeologs Valdars Jānusons 1960. gadā, bet Baltijā 1963. gadā igauņu ģeologs Ralfs Mannils. Pašlaik šo horizontu aizstāj belingemas un hunnebergas horizonti, kas iepriekš bija izdalīti kā latorpas horizonta apakšhorizonti. Latorpas horizonta stratotips atrodas Nerkē, Zviedrijā, konkrēti Storabrotetas karjerā, Latorpā jeb Latorpsbrukā, kuras vārdā horizonts arī tika nosaukts. Latorpas horizonts uzguļ varangu horizonta nogulumiem, bet to sedz volhovas horizonts. Latorpas horizonta vecums ir 471,8 — 483,4 Ma un tas veidojās flojas laikmetā.

 Apraksts 
Latorpas horizonts ir izplatīts visā Latvijas teritorijā, sedz varangu horizonta nogulumus un rietumu struktūrfacialajā zonā to pārstāv zebres svītas zirņu, kalvenes un zantes ridas, bet austrumu struktūrfacialajā zonā — lētses svīta un drāseiķu svītas peites rida.

Latorpas horizontam pārejā starp rietumu un austrumu struktūrfacialajām zonām ir raksturīga stipra faciālā mainība. Tā izpaužas zaļganpelēku un sarkanīgi rūsganu mālu mijā, kuru nomaiņa zebres svītas augšdaļā veido zirņu, kalvenes un zantes ridas, kā arī lētses un peites glaukonīta smilšakmeņu un dolomītu mijā. 

Vislielākais latorpas horizonta nogulumu biezums ir Jelgavas paleoielieces vidusdaļā, kur tas sasniedz 38 m (Priekules 16. urbums) un 37,5 m (Dobeles 91. urbums). Paleoielieces nogāzēs biezums pakapeniski samazinās līdz 22—20 m (Baldones 80. un Rīgas D-2. urbumi) un 7—5 m (Skrīveru 102. un Talsu 55. urbumi). Vismazākais biezums konstatējams Latvijas ziemeļu un austrumu daļā (Ventspils D-3. urbums — 0,1 m, Ovišu 94. urbums — 0,2 m, Puikules urbums — 0,5 м, Nagļu 106. urbums — 0,8 m).

 Paleontoloģiskais raksturojums 
Latorpas horizonta trilobītu zonalitāti 1963. un 1966. gados aprakstīja R. Mannils, kurš zirņu ridā noteica Borogothus stenorhachis sugu, kas raksturīga Megistapsis planilimbata trilobītu zonai. Kalvenes un zantes ridās tika noteiktas augstāk izvietotās Megalaspides dalecarlicus un Megistapsis esthonica trilobītu zonas sugas. Vēlāk apakšējās Megistapsis planilimbata trilobītu zonas zonalās sugas atradumi zirņu ridā (Ēdoles 60., Vērgales 46. un Kroņauces 57. urbumos) apstiprināja šīs zonas izplatību Latvijas latorpas horizonta apakšdaļā. M. dalecarlicus un M. esthonica trilobītu zonu izsekošana, to apjoma un robežu noteikšana Latvijā ir problemātiska, jo zebres mālos zonālās un tipiskās sugas netika atrastas.

Graptolītu atradumi Latvijas latorpas horizonta nogulumos ir biežāki, kā rezultātā zonu apjoms ir noteikts detalizētāk. Tetragraptus phyllograptoides graptolītu zonas vadfosiliju izplatība zirņu ridas apakšdaļā ļāva R. Ulstei iedalīt šos nogulumus Tetragraptus phyllograptoides + T. approximatus zonā un noteikt to flojas vecumu.

Augstāk izvietotās kalvenes ridas apakšdaļas nogulumus R. Ulste, pamatojoties uz tipiskām graptolītu vadfosilijām, iedalīja Didymograptus balticus graptolītu zonā, bet kalvenes ridas augšdaļas un zantes svītas nogulumus iedalīja Phyllograptus densus un Ph. angustifolius elongatus zonās.

Ne mazāka loma Latorpas horizonta vecuma noteikšanai, īpaši austrumu struktūrfaciālajā zonā, ir konodontiem, kas rietumu zonā veido trīs zonālos kompleksus. Apakšējais komplekss, kas atbilst Paroistodus proteus konodontu zonai, Latvijas rietumos ir zināms zirņu ridā, bet austrumu daļā lētses svītas lielākajā daļā. Būtiska konodontu sastāva izmaiņa ir konstatējama kalvenes ridas pamatnē rietumu struktūrfaciālajā zonā, kur Eiropas flojas Prioniodus elegans un P. evae konodontu zonu pārstāvju parādīšanās liecina par zebres svītas kalvenes un zantes ridu mālu piederību šīm zonām. Austrumu struktūrfaciālajā zonā tuvas konodontu asociācijas klātbūtne peites ridas dolomītos pierāda šo nogulumu piederību Prioniodus elegans un P. evae konodontu zonām.Биргер, А. Я. и др., Геологическое строение и полезные ископаемые Латвии, Рига, Зинатне, 1979. 173-174. lpp.

 Atsauces 

Kategorija:Ordoviks
Kategorija:Latvijas ģeoloģija