Fortpilovas kauja

Fortpilovas kauja, kas pazīstama arī kā Fortpilovas slaktiņš, notika 1864. gada 12. aprīlī Fortpilovā pie Misisipi upes netālu no Heningas, Tenesī štatā, Amerikas pilsoņu kara laikā. Kauja beidzās ar to, ka ģenerālmajora Natanjela Bedforda Foresta komandētie Konfederācijas karavīri nogalināja Savienības karavīrus (daudzi no viņiem bija ASV krāsainie karavīri), kas mēģināja padoties. Militārais vēsturnieks Deivids Dž. Eičers vēlāk atzina: "Fortpilovas kauja iezīmēja vienu no drūmākajiem un skumjākajiem notikumiem Amerikas militārajā vēsturē".Eicher, David J. The Longest Night: A Military History of the Civil War. New York: Simon & Schuster, 2001. ISBN 0-684-84944-5.

Šis notikums kļuva plaši zināms ziemeļos, un pats prezidents Abrahams Linkolns pieprasīja oficiālu izmeklēšanu. Parādījās ziņojumi par dienvidniekiem, kas nogalina sievietes un bērnus un dzīvus sadedzina sagūstītos federālos karavīrus. Pēc šī notikuma ģenerālis Forests ziemeļos kļuva pazīstams kā "Fortpilovas miesnieks", lai gan viņa atbildības apmērs par incidentu joprojām nav skaidrs. Republikāņu partija šo notikumu izmantoja kā argumentu pret Demokrātu partijas samierniecisko politiku pirms 1864. gada prezidenta vēlēšanām.

 Priekšvēsture 
1864. gada pavasarī ģenerālis Natenjels Forests veica reidu Rietumtenesī, lai nodrošinātu savai armijai apģērbu un zirgus. 24. martā viena no viņa vienībām piespieda Unionsitijas garnizonu padoties, un 25. martā pats Forests ieņēma Padukas pilsētu un pieprasīja Andersona forta padošanos, taču garnizons atteicās no tā. Konfederāti mēģināja ieņemt fortu, taču tika atvairīti. Forests turpināja uzbrukt federālajiem posteņiem, un 4. martā viņš rakstīja ģenerālim Polkam, ka vēlas uzbrukt Fortpilovas fortam pie Misisipi upes. Viņš rakstīja, ka tur ir izvietoti 500 vai 600 vīru lieli spēki un ka fortā ir nepieciešamie zirgi un krājumi. Fortpilovas garnizonu daļēji veidoja dezertieri no Konfederācijas armijas majora Bredforda vadībā, kurš arī tika uzskatīts par dezertieri. Tenesī iedzīvotāji sūdzējās, ka, aizbildinoties ar izlūkošanu, viņš aplaupa iedzīvotājus, atņem zirgus, mūļus, vēršus, gultasveļu, traukus un visu vērtīgo, kā arī apvaino konfederātu karavīru sievas un meitas. Daudziem Foresta armijas virsniekiem bija ģimenes šajā reģionā, un viņi lūdza ģenerāli atstāt viņus tur viņu ģimeņu aizsardzībai. Lai turpinātu vervēšanu un krājumu vākšanu, Forestam bija jānovērš Fortpilovas radītie draudi.Hurst, Jack. Nathan Bedford Forrest: A Biography. — New York: Alfred A. Knopf, 1993. — 434 p. — ISBN 0394551893.

Fortpilova atradās Misisipi upes austrumu krastā, aptuveni 40 jūdzes uz ziemeļiem no Memfisas. Tāpat kā daudzi citi forti šajā reģionā, tas tika uzcelts 1861. gada martā-aprīlī pēc ģenerāļa Boregāra pavēles un ģenerāļa Gideona Pilova uzraudzībā. Pēc tam, kad konfederāti pameta Memfisu, Savienības armija tur nekad neizvietoja lielus spēkus. Ģenerālis Šērmens fortu neiekļāva savos sarakstos, un viņš nezināja par tur esošu garnizonu. Pats forts bija vāji nocietināts; izmantojot nelīdzeno reljefu, tam bija iespējams diezgan tuvu piekļūt. Fortu komandēja majors Laionels Būts, kuru ģenerālis Hērlbuts 28. martā bija nosūtījis no Memfisas krāsaino karaspēka bataljona (1. Alabamas vieglā artilērija) priekšgalā. Majors Bredfords bija otrais komandieris, komandējot 13. Tenesī kavalērijas pulku. Fortā atradās arī viena krāsaino rota un vairāki dezertieri no dažādām vienībām. Hērlbuts rakstīja Būtam, ka forts atrodas valdošā pozīcijā un var izturēt jebkuru uzbrukumu ar nelieliem spēkiem. Viņš apsolīja nosūtīt divas 13 mārciņu haubices un bija gatavs nosūtīt 20 mārciņu Perota lielgabalus, ja tas būs nepieciešams. Hērlbuts uzskatīja, ka pēc neveiksmīgā uzbrukuma Padukā Forests vairs neuzdrošināsies turpināt reidus un atgriezīsies Džeksonā.

Konfederātu Džeimsa Čalmersa divīzija virzījās tieši uz Fortpilovu. Pulkveža Nīlija brigāde virzījās uz Memfisu, izplatot baumas, ka Forests plāno uzbrukt pilsētai. Džona Makgarka kavalērija tuvojās Memfisai no dienvidiem, izliekoties, ka Stīvena Lī kavalērija ir gatava pievienoties uzbrukumam. Tikmēr 10. aprīlī Forests pavēlēja Bella un Makkaloka brigādēm virzīties uz Fortpilovu, ko atbalstīja četru mazu kalnu haubiču baterija. 11. aprīļa rītā konfederātu spēki sāka savu gājienu no Šāronferijas, un pulksten 14:00 Forests tos panāca Braunsvilā. Makkaloka brigāde atradās avangardā. Viņu ceļvedis bija vietējais iedzīvotājs vārdā Šovs, kuru majors Bredfords nesen bija arestējis un ieslodzījis fortā, bet kuram bija izdevies aizbēgt. Nakts bija mitra un tumša, ceļš bija slikts, tāpēc haubiču baterija atpalika un galu galā nesasniedza fortu.

 Kauja 
12. aprīļa rītausmā Konfederācijas spēku avangarda vienība, Frenka Smita vadītā 2. Misūri pulka rota, uzbruka forta ārējiem priekšposteņiem un sagūstīja visus vīrus, izņemot dažus, kuri aizbēga fortā un sacēla tur trauksmi. Garnizons nekavējoties pameta ārējās aizsardzības līnijas un atkāpās uz iekšējo nocietinājumu. Tas atradās Misisipi upes augstajā krastā, un tam bija 6 pēdas augsts valnis un 6 pēdas dziļš, 12 pēdas plats grāvis. Nocietinājumi bija bruņoti ar diviem 10 mārciņu Perota lielgabaliem, divām 12 mārciņu haubicēm un diviem 6 mārciņu vītņstobru lielgabaliem. Uz fortu atkāpās 295 baltās rases karavīri, 262 afroamerikāņu karavīri un vairāki civiliedzīvotāji. Precīzu vīru skaitu fortā nevar noteikt, jo visi pieraksti, ieskaitot arī forta virsniekus, tika iznīcināti uzbrukuma laikā. Tiek uzskatīts, ka daļa garnizona dezertēja no forta jau pirms uzbrukuma sākuma.

Ieņēmuši ārējās līnijas, konfederāti sāka tuvoties galvenajam fortam: Makkaloka brigāde tuvojās no dienvidiem, Bella brigāde — no austrumiem. Konfederāti atradās uz augstienēm, no kura snaiperi varēja apšaudīt galveno fortu (lai gan Hārvijs Meitss rakstīja, ka snaiperi netika plaši izmantoti). Plkst. 9:00 no rīta arī ģenerālis Forests ieradās ar savu štābu. Līdz tam laikam forta komandieris majors Būts jau bija nogalināts; lode trāpīja viņam, atrodoties netālu no lielgabaliem. Nezinot par Būta nāvi, Forests uzsāka izlūkošanu, bet viņa zirgs tika sašauts zem viņa, nopietni ievainojot viņu. Viņa adjutants ieteica viņam nokāpt no zirga, bet Forests atbildēja, ka viņu var nogalināt jebkādā veidā un ka zirgs piedāvā labāku skatu. Viņš atklāja, ka pieejas fortam no ziemeļiem ir ērtākas, un pavēlēja pulkveža Barto 2. Tenesī pulkam tuvoties fortam no šī virziena pa grāvjiem.

Plkst. 15:00, kad aplencēji bija sasnieguši uzbrukumam labvēlīgas pozīcijas, Forests pacēla baltu karogu, izsauca kapteini Gudmenu un nodiktēja vēstuli forta komandai, piedāvājot padoties. Viņš solīja izturēties pret tiem, kas padosies, kā pret karagūstekņiem, un šoreiz, atšķirībā no līdzīga piedāvājuma Padukā, viņš droši zināja, ka forta garnizonā ir arī melnādainie.
Majoram Būtam, ASV spēku komandierim, Fortpilovā:

Major—Fortpilovas virsnieku un vīru uzvedība ir tāda, ka viņi ir pelnījuši izturēties kā pret karagūstekņiem. Es pieprasu visa garnizona beznosacījumu padošanos, apsolot, ka pret jums izturēsies kā pret karagūstekņiem. Mani vīri tikko ir saņēmuši jaunu munīciju, un no savas pašreizējās pozīcijas viņi var viegli ieņemt fortu. Ja mana prasība tiks noraidīta, es neuzņemšos atbildību par jūsu karaspēka likteni.
Gudmens, ģenerāļa Čalmersa adjutants, vēlāk teica, ka viņš skaidri atcerējies solījumu izturēties pret tiem, kas padodas, kā pret karagūstekņiem, jo, kad viņš saņēma vēstuli piegādei fortā, virsnieki apsprieda tās saturu. Kāds jautāja, vai solījums attiecas arī uz melnādainajiem karavīriem, uz ko Forests un Čalmerss atbildēja, ka tieši tas arī bija domāts.

Kad sūtņi devās uz fortu, Forests pamanīja tvaikoni (Olive Branch), kas tuvojās fortam pa upi, kura klāji bija pilni ar federālajiem karavīriem. Lai neļautu viņiem izkāpt krastā, Forests pārvietoja daļu savu spēku krastā. Forta novērotāji vēlāk apgalvoja, ka Forests nelikumīgi izmantojis pamieru, lai pārvietotu savus karaspēkus uz izdevīgāku pozīciju. Tomēr tvaikonis pabrauca garām fortam, visticamāk, pa ceļam uz Kairu.

Drīz (apmēram 20 minūtes vēlāk) pienāca atbilde, ko bija parakstījis majors Būts. Vēstulē tika lūgta stunda, lai apspriestu šo jautājumu ar forta un kuģa "New Era" virsniekiem, kas bija pietauvojies upē netālu no pilsētas. Forests nolēma, ka garnizons vilcinās, un atbildēja, ka pieprasa tikai forta, nevis kuģa, nodošanu, un diskusijām atvēl tikai 20 minūtes. Federālais virsnieks, kas ieradās uz sarunām, šaubījās, vai Forests personīgi bija klāt aplenkuma laikā, aizdomājoties, ka ziemeļnieki tiek maldināti, kā tas notika Junionsitijā. Tad Forests, cerot, ka tas ietekmēs garnizonu, personīgi parādījās fortā un satikās ar kapteini Džonu Jangu, kurš bija redzējis ģenerāli. Tikmēr federālie karavīri kāpa uz vaļņa un novēroja sarunas, kamēr baltie jokoja savā starpā, bet daži melnādainie izsmēja un nievāja aplencējus. Konfederātu seržants vēlāk apgalvoja, ka aplenktie draudējuši nevienu nežēlot, ja konfederāti uzdrošināsies ieņemt fortu, savukārt kāds konfederātu žurnālists atcerējās, ka viņi esot teikuši, ka Forests nevarēs ieņemt fortu, tāpēc viņiem nevajadzēs žēlastību.

Otro atbildi no forta atkal parakstīja Būts. Tajā bija rakstīts: "Jūsu prasība nav devusi vēlamo efektu." Forests atbildēja: "Tas nederēs. Nosūtiet to atpakaļ un pasakiet majoram Būtam, ka vēlos atbildi vienkāršā angļu valodā. Jā vai Nē." Pēc dažām minūtēm Gudmens sniedza galīgo atbildi: "Ģenerāli: Es nepadošos. Ar lielu cieņu, jūsu padevīgais kalps L.F. Būts, ASV spēku komandieris ģenerālis, Fortpilovā." Hārvijs Meitss rakstīja, ka majoram Bredfordam kā bijušajam Konfederācijas armijas dezertierim bija visi iemesli baidīties no sagūstīšanas, taču kā cilvēkam bez nopietnas militāras pieredzes viņš varēja cerēt noturēt fortu. Turklāt Bredfords nevēlējās, lai atkārtotos Hokinsa pazemojošā kapitulācija Junionsitijā. Pēc kaujas viņš teica Dr. Fičam, ka nav padevies, jo viņš nav Hokinss.

Pēc atteikuma Forestam nebija citas izvēles kā vien ieņemt fortu. Tas bija nepieciešams, lai saglabātu savu ietekmi Rietumtenesī, taču pēc līdzīga ultimāta Padukā un sekojošās neveiksmes viņš nevarēja atļauties vienkārši atstāt fortu mierā: viņa ultimāti vairs netiktu uztverti nopietni. Tikmēr forta ieņemšana varētu radīt lielus zaudējumus viņa armijai. Viņš nekavējoties pavēlēja Bella brigādei uzbrukt pēc taures signāla, sakot, ka viņš "nevēlas dzirdēt, ka Tenesī vīri atpaliek no pārējiem". Līdzīgi viņš pavēlēja Makkaloka brigādei uzbrukt pēc signāla, sakot, ka viņš "nevēlas dzirdēt, ka Misūri vīri atpaliek no pārējiem". Pēc tam, pēc pauzes, viņš pavēlēja taurētājam Gausam pārvietoties uz pozīcijas centru un dot uzbrukuma signālu. Pulkstenis bija 15:15.

Uzbrukums bija īss: konfederāti nonāca muskešu ugunī, bet noturēja savas pozīcijas, virzoties uz priekšu bez apšaudes, šķērsojot grāvi, uzkāpjot uz vaļņa un no turienes atklājot uguni uz garnizonu. Krāsainie karavīri bija pirmie, kas pameta savas pozīcijas un bēga uz upi, bet daži baltie un daži melnie mēģināja pretoties. Daļa garnizona ielēca upē un noslīka. 6. krāsainās artilērijas seržants Geilords atcerējās, ka sākotnējā uzbrukumā tika ievainots, pēc tam atkal tika sašauts  no konfederāta otreiz, bet tas netrāpīja. Seržants apgalvoja, ka ir ievainots un padodas, un kāds teksasietis viņu saņēma gūstā. Tajā pašā laikā viņš redzēja, kā konfederāti nošāva trīs melnādainos vīriešus, kuri lūdza žēlastību. Ierindnieks Kenedijs dzirdēja majoru Bredfordu sakām: "Puiši, bēdziet, lai glābtu savu dzīvību," uz ko kāds iebilda un lūdza viņus neatstāt savus ieročus, bet majors atbildēja: "Tam nav jēgas," un šāvēji sāka skriet uz visām pusēm. Konfederāti sekoja viņiem, šaujot bez izšķirības, gan tumšādainos, gan baltādainos.

Savienības armijas ierindnieks Daniels Stemps atcerējās, ka vispirms uz upi skrēja melnādainie, tad baltie, kliedzot, ka konfederāti nevienu nesaudzēs. Tad viņš nometa ieroci un skrēja viņiem līdzi, kamēr konfederāti viņus vajāja, šaujot visus, kas bija viņu redzeslokā. Viņš dzirdēja konfederātu virsnieka pavēli: "Nogaliniet visus šos neliešus." Pēc tam Stempu sagūstīja konfederātu virsnieks, kurš paziņoja savam priekšniekam, ka federālis ir padevies un ir karagūsteknis, bet virsnieks atkārtoja pavēli nogalināt visus, tad viņš pagriezās un aizskrēja prom. Stemps redzēja, kā vismaz 25 melnādainie tiek nošauti, mēģinot padoties. Plaši pazīstama kļuva konfederātu seržanta Ašila Klārka vēstule, kurš nedēļu vēlāk rakstīja savai māsai, kurā viņš ziņoja, ka melnādainie krita ceļos ar paceltām rokām un lūdza žēlastību, bet viņus nošāva, un pret baltajiem izturējās tāpat. Viss forts kļuva par kautuvi. Klārks mēģināja apturēt slaktiņu un tas gandrīz izdevās, bet, viņa vārdiem runājot, ģenerālis Forests pavēlēja forta aizstāvjus "nošaut kā suņus", un slaktiņš turpinājās.

Pētnieks Džons Kimprihs rakstīja, ka daudzi no Foresta armijas bija jauniesauktie no federālās varas okupētajām Misisipi un Tenesī štata, kuru ģimenes vienā vai otrā veidā bija cietušas no federālo varas iestāžu puses un, iespējams, tieši no forta garnizona puses, un tāpēc viņi nejuta nekādu žēlsirdību pret ienaidnieku. Turklāt šī bija konfederātu armijas pirmā ciešā sastapšanās ar bruņotiem melnādainajiem, un konfederāti vēl nebija pazīstami ar to, kā šādā situācijā rīkoties ar ienaidnieku. Viņš arī uzskata par maz ticamu, ka konfederāti būtu ķērušies pie ienaidnieka masveida nogalināšanas ar bajonetēm. Foresta kavalērija galvenokārt bija bruņota ar kavalērijas karabīnēm un revolveriem, un tikai neliels skaits jauniesaukto, visticamāk, bija nēsājuši bajonetes.

No visa garnizona aptuveni 66% melno karavīru un aptuveni 35% balto karavīru gāja bojā. Lielākā daļa no viņiem gāja bojā uzbrukuma pirmajās minūtēs. Daži gāja bojā vēlāk, piemēram, majors Bredfords tika sagūstīts un nogalināts dienu vai divas vēlāk neskaidros apstākļos. Uzbrukums ilga aptuveni 20 minūtes, sākot no taures skaņas līdz brīdim, kad kāds nolaida karogu virs forta un Forests pavēlēja pārtraukt uguni. Konfederāti vēlāk apgalvoja, ka nogalināja ienaidniekus, jo forts atteicās padoties (viņi nenolaida karogu). Izdzīvojušie savienības karavīri vēlāk apgalvoja, ka atsevišķas slepkavības turpinājās arī nākamajā dienā, kad konfederāti dedzināja ēkas un apglabāja mirušos. Tika apgalvots, ka daudzi tika aprakti dzīvi, un viens konfederātu karavīrs to daļēji apstiprināja, sakot, ka daži savienības karavīri, kas bija izlikušies miruši, tika aprakti dzīvi.

Niks Hamers, melnādainais vīrietis, kurš bija Viljama Hamera no Foresta 5. Misisipi pulka (Makkaloka brigādes) vergs, uzbrukuma laikā atradās kopā ar vezumniekiem un vēlāk atcerējās, ka neredzēja nevienu no ieslodzītajiem nogalinātu. Viņš redzēja 109 sagūstītus cilvēkus, no kuriem aptuveni 30 bija sievietes un bērni, un tikai aptuveni ducis bija krāsaino cilvēku.

Pirms saulrieta Forests pameta fortu, atstājot to ģenerāļa Čalmersa uzraudzībā.

 Sekas 
Daži no mirušajiem tika apglabāti 12. aprīļa vakarā, citi – nākamajā rītā. Tika mēģināts pārvietot ieslodzītos uz kuģi "New Era", taču tas negaidīti pazuda. 13. aprīļa pēcpusdienā kuģis "Silver Cloud" tuvojās fortam un atklāja uguni, taču tika panākta vienošanās par pamieru līdz plkst. 17:00. Visas dienas garumā fortam tuvojās vēl citi kuģi. Aptuveni 70 ievainoti federālie karavīri un virsnieki tika pārvesti uz kuģi "Platte Valley". No kuģiem izkāpa daudzi Savienības karavīri, tostarp Viljams Fergusons no "Silver Cloud" kuģa. Viņš atcerējās, ka fortā redzējis aptuveni 70 ievainotos vīrus un, iespējams, 150 jau apglabātus. Kāds Savienības virsnieks jautāja ģenerālim Čalmersam, vai melnādainie tika nogalināti pēc sagūstīšanas, uz ko viņš atbildēja, ka, viņaprāt, tas ir ticami, jo Foresta armija tik ļoti ienīda bruņotus melnādainos, ka bija grūti atturēt karavīrus no ieslodzīto nogalināšanas. Viņš apgalvoja, ka melnādainie netika nogalināti pēc Foresta pavēles, bet gluži pretēji, un ka Forests un pats Čalmerss pēc iespējas ātrāk apturēja slaktiņu. Viņš teica, ka šādas lietas varētu atkārtoties, ja Savienība turpinātu apbruņot melnādainos. Forests savā ziņojumā, kas iesniegts trīs dienas vēlāk, izteica gandrīz tādu pašu apgalvojumu, sakot, ka kaujai vajadzētu parādīt Savienībai, ka melnādainie karavīri nav piemēroti cīņai pret Dienvidiem.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 US and CSA official reports concerning Fort Pillow, Civil War Home website
 Illustration of the Massacre at Fort Pillow, Civil War Literature website
 Roster: 100 names of Confederate Casualties of Fort Pillow, Custermen website
 Roster: 590 names of Union Prisoners & Casualties of Fort Pillow, Custermen website
 Presentation by Andrew Ward (author of The River Ran Red. The Fort Pillow Massacre in the American Civil War
 Presentation by Fort Pillow Descendant Yulanda Burgess
 The Forgotten Battle of Fort Pillow, IMDb

Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:1864. gads
Kategorija:Amerikas pilsoņu karš
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos
Kategorija:Tenesī