Urugvajas Gaisa spēku reiss 571

Urugvajas Gaisa spēku reiss 571, pazīstams arī kā Brīnums Andos (spāņu: El Milagro de los Andes), bija Urugvajas Gaisa spēku starptautisks pasažieru čarterreiss no Karrasko starptautiskās lidostas Urugvajā uz Arturo Merino Benitesa starptautisko lidostu Čīlē. Slikto laikapstākļu dēļ lidmašīna nolaidās un pa nakti palika Fransisko Gabrielli starptautiskajā lidostā Argentīnā. Lidmašīnā atradās Urugvajas regbija komandas Old Christians Club spēlētāji, kā arī viņu radinieki un draugi. Lidojot Andu rajonā, sliktu laikapstākļu un apkalpes kļūdas dēļ lidmašīna, tuvojoties Santjago, ar asti ietriecās kalna virsotnē. Zaudējusi asti un spārnus, pārējā fizelāžas daļa nokrita un noslīdēja lejup apdzisušā Tinguiririkas vulkāna pakājē, ietriecoties sniega kupenās un apstājoties nedaudz vairāk nekā 3600 metru augstumā. Avārijā gāja bojā divpadsmit cilvēki.

Atlikušie izdzīvojušie 72 dienas cieta skarbus apstākļus, līdz diviem no viņiem: Nando Parrado un Roberto Kanesai, izdevās sasniegt civilizāciju un ziņot par lidmašīnas avāriju. Turpmākajās izdzīvošanas dienās no ievainojumiem un lavīnām gāja bojā vēl 17 cilvēki. Pārtikas trūkuma un izmisuma dēļ pasažieri bija spiesti ķerties pie kanibālisma, ēdot savus bojāgājušos biedrus.

 Lidmašīna 
Fairchild Hiller FH-227D lidmašīna ar reģistrācijas numuru T-571 un sērijas numuru 572 tika ražota 1968. gadā un tajā pašā gadā nodota Urugvajas Gaisa spēkiem. Lidmašīnas veikto lidojumu laiks bija 792 stundas.

 Apkalpe 
Apkalpes sastāvā bija:

 Lidmašīnas kapteinis bija 39 gadus vecais pulkvedis Hulio Cēzars Benitess (Julio César Benítez). Dzimis 1933. gadā, lidmašīnas avārijas laikā viņš ieņēma Urugvajas gaisa spēku pulkveža pakāpi un viņu kopējais lidojumu laiks bija aptuveni 5000 stundas. Viņš gāja bojā, atsitot galvu pret vējstiklu, kad fizelāža ietriecās sniega kupenās.
 Otrais pilots bija 41 gadus vecais pulkvežleitnants Dante Ektors Lagurara (Dante Héctor Lagurara). Dzimis 1931. gadā, aviokatastrofas laikā viņam bija Urugvajas gaisa spēku pulkvežleitnanta pakāpe. Dante Lagurara izdzīvoja avārijā, bet guva smagus ievainojumus pēc tam, kad tika iesprostots bojātajā kabīnē. Viņš nomira no gūtajām traumām nākamajā dienā. D. Lagurara kļūdaini informēja izdzīvojušos, ka lidmašīna lidojusi pār Čīles pilsētu Kuriko.
 Stūrmanis bija 30 gadus vecais leitnants Ramons Martiness Resende (Ramón Martínez Rezende). Avārijas laikā Urugvajas gaisa spēkos viņam bija leitnanta pakāpe, deviņu gadu pieredze kā stūrmanim. Viņš gāja bojā avārijā, izkrītot no lidmašīnas, kad nolūza astes daļa.
 Bortmehāniķis bija 24 gadus vecais seržants Karloss Rokē Gonsaless (Carlos Roque González). Avārijas laikā viņš bija seržants Urugvajas gaisa spēkos. Karloss Rokē bija vienīgais apkalpes loceklis, kurš avārijā izdzīvoja bez smagām traumām, bet 29. oktobrī lavīnas laikā viņš gāja bojā, tikdams aprakts zem sniega.
 Stjuarts bija 26 gadus vecais kaprālis Ovidio Vakīns Barretto (Ovidio Joaquín Barreto). Avārijas laikā viņam bija Urugvajas gaisa spēku kaprāļa pakāpe, bet šajā reisā viņš lidoja kā stjuarts. Viņš gāja bojā avārijas laikā, kad nolūza astes daļa un viņš tika izmests no lidmašīnas.

 Pasažieri 

 Regbija komandas Old Christians Club spēlētāji 
(Izdzīvojušie ir izcelti treknrakstā)

 Roberto Kanesa (Roberto Canessa). Viņš Urugvajā bija otrā kursa medicīnas students, tāpēc viņa zināšanas palīdzēja aprūpēt ievainotos. Vēlāk viņš bija viens no tiem, kas ierosināja ēst bojāgājušo pasažieru mirstīgās atliekas. 12. decembrī viņš kopā ar vēl diviem izdzīvojušajiem devās meklēt civilizāciju, taču viens no viņa biedriem bija spiests atgriezties pie fizelāžas. Astoņas dienas vēlāk Kanesa un viņa biedrs Nando Parrado sasniedza civilizāciju un ziņoja par pārējiem izdzīvojušajiem.
 Rojs Hārlijs (Roy Harley). Viņš izdzīvoja lidmašīnas avārijā. Vēlāk viņam izdevās salabot radio, ko izdzīvojušie izmantoja, lai uzzinātu, ka lidmašīnas meklēšana ir pārtraukta. Pēc tam viņš izmantoja savas prasmes, mēģinot salabot arī lidmašīnas radioaparātu. 
 Horhe Aleksiss Serē (Jorge Alexis Sere). Gāja bojā, kad lidmašīnai nolūza aste.
 Gido Hosē Magri Gelsi (Guido José Magri Gelsi). Gāja bojā, kad lidmašīnai nolūza aste.
 Daniels Masponss Roso (Daniel Maspons Rosso). Kanesas tuvs draugs, viņš izdzīvoja lidmašīnas avārijā. Tomēr 29. oktobrī lavīnas laikā Masponss gāja bojā, būdams aprakts zem sniega.
 Gustavo Diego Arosena (Gustavo Diego Arocena). Izdzīvoja lidmašīnas avārijā, bet gāja bojā lavīnā.
 Arturo Eduardo Pauljē (Arturo Eduardo Paullier). Viņš izdzīvoja lidmašīnas avārijā, bet guva traumas, fizelāžai ietriecoties sniega kupenās, salaužot abas kājas. Viņš nomira 15. novembrī.
 Fernando "Nando" Parrado (Fernando "Nando" Parrado). Viņš izdzīvoja lidmašīnas avārijā, bet guva galvas traumu, kuras dēļ trīs dienas bija bezsamaņā. Lidmašīnā viņš atradās kopā ar savu māti un māsu, kuras nomira. Kopā ar Kanesu Parrado izdevās sasniegt civilizāciju un ziņot par saviem biedriem.
 Marselu Peress Fereira (Marcelo Pérez Ferreira). Regbija komandas kapteinis. Pēc katastrofas viņš kļuva par izdzīvojušo neoficiālo līderi. 29. oktobrī Peress gāja bojā lavīnā.
 Enrike Platero Rijē (Enrique Platero Riet). Izdzīvoja lidmašīnas avārijā ar ievainojumiem. Gāja bojā lavīnā.
 Daniels Šovs Urioste (Daniels Shaw Urioste). Gāja bojā, kad lidmašīnai nolūza aste.
 Antonio Visintīns (Antonio Vizintin).
 Gustavo Zerbino (Gustavo Zerbino).
 Roberto Fransuā (Roberto Francois).
 Ramons Mario Bareiro (Ramón Mario Barreiro).
 Fransisko Domingo Abals (Francisco Domingo Abal). Viņš lidoja kopā ar savu brālēnu Havjēru Metolu un viņa sievu Liliānu, kurus viņš bija uzaicinājis lidot kopā ar viņu. Pats Fransisko guva smagu galvas traumu avārijas laikā un nomira nākamajā dienā.
 Gastons Kostemalle Žardi (Gastón Costemalle Jardi). Gāja bojā, kad lidmašīnai nolūza aste.
 Karloss Paess Rodrigess (Carlos Páez Rodríguez). 
 Eduardo Štraučs (Eduardo Strauch). Viņš uzaicināja savus trīs brālēnus — Adolfo, Danielu Fernandesu un Danielu Šovu pievienoties viņam lidojumā.

 Citi pasažieri 
(Izdzīvojušie ir izcelti treknrakstā)

 Hosē Pedro Djūrans (José Pedro Durán). Viņš izdzīvoja lidmašīnas avārijā, bet cieta no amnēzijas lēkmēm.
 Alfredo Delgado Salaberi (Alfredo Delgado Salaberri). Viņš lidoja kopā ar saviem draugiem Numu Turkatti un Gastonu Kostemalle. Avārijā Delgado guva nopietnas kājas traumas un visas 72 dienas bija praktiski nekustīgs.
 Rafaels Ečavarens Vaskess (Rafael Echavarren Vázquez). Viņš bija citas regbija komandas dalībnieks, un viņu uzaicināja viņa draugs Hilverto Reguless, kurš galu galā  nokavēja lidojumu un neieradās. Pats Rafaels guva nopietnu kājas traumu un 17. novembrī nomira no infekcijas.
 Daniels Fernandess Štraučs (Daniel Fernández Strauch). Kopā ar savu brālēnu Adolfo viņu lidojumā uzaicināja brālēns Eduardo.
 Hosē Luiss Insiarte (José Luis Inciarte). Viņu lidojumā uzaicināja viņa draugs Gastons Kostemalle. Pēc lavīnas Insiarte attīstījās gangrēna kajā. Tā tika izgriezta, bet brūce inficējās, un viņš gandrīz nomira, taču ieradušies glābēji viņu laikus izglāba.
 Alvaro Mandžino Šmids (Álvaro Mangino Schmid). Negadījuma laikā viņš nopietni salauza kreiso kāju un 72 dienas bija praktiski nekustīgs.
 Felipe Horasio Makirjēns (Felipe Horacio Maquirriain). Viņš nomira neilgi pēc avārijas no gūtajām traumām.
 Grasiela Obdulija Mariani (Graciela Obdulia Mariani). Viņa pievienojās lidojumam pēdējā brīdī, jo plānoja lidot uz Čīli ar regulāru reisu, taču šajā lidmašīnā atbrīvojās vieta. Pēc avārijas viņa tika iesprostota starp sēdekļu atlūzām un nākamajā dienā nomira no traumām.
 Huans Karloss Menendess (Juan Carlos Menéndez). Gāja bojā lavīnā.
 Havjērs Metols Abals (Javier Methol Abal). Viņš lidoja kopā ar sievu Liliānu pēc brālēna Fransisko uzaicinājuma. Pēc negadījuma viņš cieta no smagas augstuma slimības, kuras dēļ bija vājš.
 Liliāna Metola (Liliana Methol). Havjēra sieva, ar kuru viņa lidoja, lai atzīmētu kāzu gadadienu. Gāja bojā lavīnā.
 Fransisko Nikola Brusko (Francisco Nicola Brusco). Regbija komandas ārsts, kurš lidoja kopā ar savu sievu Esteri. Gāja bojā, kad lidmašīnas fizelāža sadūrās ar sniega kupenām.
 Estere Nikola (Esther Nicola). Viņa lidoja kopā ar savu vīru Nikolu un kopā ar viņu gāja bojā fizelāžas sadursmē ar kupenām.
 Euhenija Dolgeja Parrado (Eugenia Dolgay Parrado). Nando un viņa māsas Susanas māte. Gāja bojā fizelāžas sadursmē ar kupenām.
 Susana Parrado Dolgeja (Susana Parrado Dolgay). Viņa guva nopietnas traumas un pēdu apsaldējumus. Nomira 21. oktobrī.
 Adolfo Luiss Štraučs (Adolfo Luis Strauch). Viņu lidojumā uzaicināja viņa brālēns Eduardo.
 Diego Storms (Diego Storm). Medicīnas universitātes students, kurš pēc negadījuma aktīvi palīdzēja ievainotajiem. Gāja bojā lavīnā.
 Numa Turkatti Peskera (Numa Turcatti Pesquera). Viņu pierunāja lidot viņa draugi Kostemalle un Delgado, kā arī Alfredo Sibilss, kurš galu galā tomēr nenonāca lidojumā. Izdzīvošanas laikā Turkatti saslima ar kājas infekciju, no kuras viņš nomira 11. decembrī.
 Karloss Valeta Vallendors (Carlos Valeta Vallendor). Viņš lidoja pēc sava drauga Gustavo Zerbino ielūguma. Gāja bojā, kad lidmašīnai nolūza aste.
 Fernando Vaskess Nebels (Fernando Vázquez Nebel). Viņš lidoja pēc sava drauga un klasesbiedra Roberto Kanesas uzaicinājuma. Sadursmes laikā ar kupenām Vaskess guva kājas traumu un nomira no asins zuduma.
 Hulio Martiness Lamass (Julio Martínez-Lamas). Kad fizelāža ietriecās sniega kupenās, Martiness Lamass guva smagus ievainojumus, no kuriem viņš nākamajā dienā nomira.

Lai samazinātu izmaksas uz vienu personu, daudzi spēlētāji lidojumā uzaicināja savus draugus un ģimenes locekļus. Tomēr daži pasažieri nevarēja ierasties. Piemēram, Alfredo Sibilss, kurš bija pierunājis Turkatti un Delgado pievienoties lidojumam pēc viņu kopīgā drauga Kostemalles uzaicinājuma, septiņas stundas pirms izlidošanas nolēma neceļot pārcelta eksāmena dēļ. Hilverto Reguless, kurš bija uzaicinājis lidojumā Ečavarenu, galu galā aizgulējās un nokavēja reisu. Arī radioamatieris Fransuā Ponse de Leons bija iecerējis lidot pēc sava drauga Marselu Peresa ielūguma, taču nolēma atcelt lidojumu sievas grūtniecības dēļ. Pēc lidmašīnas pazušanas viņš aktīvi meklēja jebkādu informāciju par notikušo. Spēlētājs Pepe Polaks finansiālu problēmu dēļ nelidoja. Spēlētājs Bobijs Žogusts nolēma doties uz Čīli ar komerciālu reisu. Savukārt Daniels Freirija, Kostemalles draugs, dienu pirms ceļojuma atcēla savu lidojumu un atdeva biļeti Huanam Menendesam, kurš bija gatavs nekavējoties doties ceļā.

 Lidojums un aviokatastrofa 

 Pirms lidojuma pāri Andiem 
Šai Fairchild FH-227D lidmašīnai bija par 1,83 metriem pagarināta fizelāža, kas ļāva tajā ietilpt vairāk cilvēku, kā arī bagāžas nodalījums starp salonu un pilotu kabīni. Urugvajas regbija komandas Old Christians Club kapteinis Marselu Peress nomāja lidmašīnu no Urugvajas Gaisa spēkiem, lai nogādātu savu komandu Čīlē uz spēli pret angļu komandu Old Boys Club. Kopumā lidmašīnā lidoja 19 komandas dalībnieki. 

1972. gada 12. oktobrī lidmašīna pacēlās no Karrasko starptautiskās lidostas Urugvajā. Tomēr slikto laikapstākļu dēļ virs Andiem piloti nolēma nolaisties Fransisko Gabrielli starptautiskajā lidostā Argentīnā, kur pasažieri pavadīja nakti. Nākamajā dienā, 13. oktobrī, laikapstākļi neuzlabojās, kaitinot dažus spēlētājus, kuri bija dusmīgi uz pilotiem. Turklāt, tā kā lidmašīna piederēja Urugvajas Gaisa spēkiem, tā likumīgi nedrīkstēja atrasties Argentīnas lidostā ilgāk par 24 stundām. Piloti pieņēma, ka apstākļi uzlabosies, un lidmašīna plkst. 14.18 pēc vietējā laika (UTC-3) pacēlās no Argentīnas lidostas. Kā stāsta viens no izdzīvojušajiem Nando Parrado, ka viņš bija ļoti naivs, iekāpjot šajā lidmašīnā, jo "tā bija līdz malām piekrauta ar cilvēkiem un bagāžu, tai bija vāji dzinēji un tā lidoja sliktos laikapstākļos virs augstākajiem kalniem Latīņamerikā".

 Avārija 
Tā kā lidmašīnai bija augstuma ierobežojums (ne augstāk par 22 500 pēdām jeb 6900 metriem), piloti nolēma lidot paralēli kalniem līdz Plančonas pārejai, kur lidmašīna varētu droši šķērsot Andus. Lidmašīna lidoja uz dienvidiem, virzoties Malargūejas radiobākas virzienā, un piloti informēja Komodoro Salomona lidostas dispečerus, ka Plančonas pāreju viņi sasniegs plkst. 15.21. Pēc pārejas šķērsošanas lidmašīnai bija jālido Kurriko radiobākas virzienā, pēc tam jāpagriežas ziemeļu virzienā un tad jānolaižas Santjago virzienā. Tādējādi lidmašīnai bija jāveic U veida manevru.

Lidmašīnu pilotēja nepieredzējis otrais pilots Dante Lagurara, kuru trenēja pieredzējušākais kapteinis Hulio Benitess, kurš jau veica savu 29. lidojumu pāri Andiem. Domājams, lidmašīnas atrašanās vietas nepareizas novērtēšanas, mākoņu segas vai kļūdainu aprēķinu dēļ otrais pilots pagrieza lidmašīnu pārāk agri, turpinot lidojumu dziļāk kalnu grēdā. Pēc tam viņš lūdza atļauju Kuriko gaisa satiksmes dispečeriem nolaisties, ignorējot lidmašīnas instrumentus. Dispečeri, nezinot lidmašīnas precīzo atrašanās vietu, atļāva nolaisties no 18 000 pēdām (5486 metri) līdz 11 500 pēdām (3505 metri). Mākoņu dēļ piloti nepamanīja, ka lido pārāk zemu kalnos. Tomēr, izlidojot no mākoņiem, piloti un pasažieri redzēja, ka lidmašīna ir kalniem pārāk tuvu. Lagurara un kapteinis Benitess mēģināja strauji pacelties, priekšā ieraugot klinti, bet bija par vēlu. Lidmašīnas aste atsitās pret klinti. Aste kopā ar divām sēdekļu rindām, kambīzi un aizmugures bagāžas nodalījumu tika nolauzta kopā ar labo spārnu, izveidojot caurumu aizmugurē. Arī kreisais spārns nolūza uz klints, bet kreisais propellers nolūza un ietriecās fizelāžā. Pēc tam salauztā fizelāža nolidoja nelielu attālumu, pirms nokrita nogāzē un slīdēja lejup pa ledāju ar ātrumu aptuveni 350 km/h.

Kad aste atdalījās un fizelāža slīdēja pa ledāju, vairāki cilvēki izkrita pa caurumu aizmugurē. Pēc aptuveni 725 metru slīdēšanas fizelāža spēcīgi ietriecās sniega un ledus kupenās. Lidmašīnas straujais apstāšanās spēks izrāva sēdekļus ar pasažieriem no to stiprinājumiem un aizsvieda tos uz priekšu, bagāžas nodalījuma virzienā, burtiski iespiežot pilotus kabīnē. Vairāki pasažieri gāja bojā, sasitot galvas pret priekšējo sienu, un daudzi guva nopietnus kāju lūzumus. Kapteinis Benitess gāja bojā, kad fizelāža sadūrās ar sniega kupenām, izsitot galvu caur vējstiklu. Otrais pilots Lagurara bija iesprostots bojātajā kabīnē un viņu nevarēja izvilkt. Viņš lūdza, lai kāds kabīnē atrast pistoli, lai viņu nogalinātu, bet neviens to neizdarīja; Lagurara nomira nākamajā dienā. Stjuarts Ovidio Barretto un stūrmanis Ramons Resende gāja bojā, izkrītot pēc astes nolūšanas.

 Avārijas sekas 
Papildus diviem apkalpes locekļiem, kuri izkrita no lidmašīnas, kad aste nolūza, arī Gastons Kostemalle, Horhe Serē un Gido Gelsi izkrita caur caurumu un gāja bojā. Daniels Šovs Urioste un Karloss Valeta arī izkrita no lidmašīnas, kamēr fizelāža slīdēja pa ledāju. Urioste gāja bojā, bet Valeta izdzīvoja, un izdzīvojušie viņu ieraudzīja tūlīt pēc avārijas. Tomēr, mēģinot nokāpt pie saviem biedriem, viņš iekrita dziļā sniegā un nosmaka. Viņa ķermeni vēlāk atrada izdzīvojušie vienas no savām ekspedīcijām laikā. Ārsts Fransisko Brusko un viņa sieva Estere, kā arī Euhenija Parrado gāja bojā, saņemot nāvējošas galvas traumas, kad fizelāža sadūrās ar sniega kupenām. Fernando Nebels guva kājas plēstu brūci un dažas minūtes pēc avārijas nomira no asins zuduma.

Sadursmes rezultātā, sēdekļus aizsviežot uz priekšu, daudzi pasažieri guva nopietnus kāju lūzumus. Arturo Pauljē salauza abas kājas, savukārt Alfredo Delgado un Alvaro Šmids arī guva kāju lūzumus. Nando Parrado guva galvaskausa lūzumu, kā rezultātā viņš trīs dienas bija bezsamaņā. Fransisko Abals arī guva smagu galvas traumu. Enrikam Rijē vēderā iestrēga metāla gabals, bet pēc tā izņemšanas viņš nekavējoties sāka palīdzēt ievainotajiem. Rafaelam Ečavarenam bija saplēsts ikru muskulis, bet Grasiela Mariani bija iesprostota starp sēdekļiem un viņu nevarēja atbrīvot. Nando māsa Susana guva nopietnus ievainojumus un bija praktiski bezsamaņā. Pārējie pasažieri guva dažādus nelielus ievainojumus. Medicīnas studenti Roberto Kanesa, Gustavo Zerbino un Diego Storms tūlīt pēc negadījuma sāka aktīvi palīdzēt ievainotajiem.

 Meklēšana 
Tiklīdz sakari ar lidmašīnu tika zaudēti, dienesti Arturo Merino Benitesa lidostā sazinājās ar citu Čīles lidostu — Losseriljosa lidostu. Čīles meklēšanas un glābšanas komanda sāka meklēšanu no pārejas, kuru lidmašīnai bija jāšķērso ceļā uz Kuriko radiobāku. Tomēr, neko neatrodot un analizējot situāciju, glābēji saprata, ka piloti ir kļūdījušies, un meklēšana bija jāvirza citur. Glābēji nezināja, ka lidmašīna avarējusi pirms Čīles robežas.

Izdzīvojušie, apzinoties, ka viņus meklēs, mēģināja signalizēt. Viņi uzzīmēja SOS zīmi uz fizelāžas jumta, izmantojot lūpu krāsu un nagu laku, taču līdzekļu trūkuma dēļ burti bija pārāk mazi. Viņi arī izveidoja krustu no koferiem sniegā, bet tas netika pamanīts. Izdzīvojušie redzēja virs viņiem lidojam vairākas lidmašīnas, taču baltās fizelāžas dēļ sniegā no lidmašīnām viņus neredzēja.

Desmitajā dienā meklēšana tika pārtraukta. Varas iestādes baidījās no skarbajiem laikapstākļiem, un pastāvēja šaubas, vai kāds vispār ir izdzīvojis. Tika nolemts atsākt atlūzu un līķu meklēšanu tikai nākamā gada janvārī.

 Izdzīvošana 

 Pirmā un otrā nedēļa 
Naktī no 13. uz 14. oktobri temperatūra nokritās līdz −34 °C, kas izdzīvojušajiem, pieradušajiem pie siltāka klimata, radīja īpaši smagus apstākļus. Komandas kapteinis Marselu Peress aizbāza caurumu aizmugurē ar bagāžu, sniegu un sēdekļiem. Izdzīvojušie mēģināja sasildīties, izmantojot šķiltavas, lai sadedzinātu savu naudu, aptuveni 7500 dolāru banknotēs — un dažādus iekura materiālus, taču uguns ilgi neturpinājās. Nākamajā dienā no gūtajām traumām nomira Fransisko Abals, Hulio Martiness Lamass, Grasiela Mariani un Filipe Makirjēns. Otrais pilots Lagurara nomira pēc tam, kad maldinoši informēja izdzīvojušos, ka lidmašīna ir pārlidojusi Čīles pilsētu Kuriko. Līdz 14. oktobrim dzīvi bija palikuši tikai 28 cilvēki, tostarp vienīgais apkalpes loceklis, bortmehāniķis Karloss Rokē.

Par neoficiālo izdzīvojušo līderi kļuva komandas kapteinis Marselu Peress. Viena no lielākajām grūtībām bija tas, ka izdzīvojušajiem trūka silta apģērba, un 3000 metru augstumā, kur viņi atradās, gaiss bija tik retināts, ka, "stāvot uz vietas, varēja aizelsties". Piemēram, Havjērs Metols visus 72 dienas cieta no augstuma slimības, kas padarīja viņu ļoti vāju un praktiski nespējīgu veikt jebkādas darbības. Papildus augstuma slimībai saules stari atstarojās no apkārt esošā sniega, apžilbinot izdzīvojušos. Adolfo Štraučs izdomāja izgatavot saulesbrilles no kabīnes vējstikla saules aizsargiem, piestiprinot tām krūšturu siksniņas ar vadiem kā rāmīšus. Viņam arī izdevās izveidot ūdens savācēju, novietojot sniegu uz metāla loksnes, kas saulē kūst. Vilnas sēdekļu pārvalki tika izmantoti kā silts apģērbs un segas, bet sēdekļu spilveni kā sniega kurpes.

Kanesa izgatavoja ievainotajiem, īpaši tiem, kuriem bija lauztas kājas, šūpuļtīklus, kuros viņi pavadīja lielāko daļu laika. Parrado, kurš bija bezsamaņā ar lauztu galvaskausu, sākotnēji netika dots ūdens, jo tika gaidīta viņa nāve. Tomēr, pateicoties gulēšanai sniegā un dehidratācijai, aukstums novērsa smadzeņu tūsku, un Parrado trešajā dienā atguva samaņu. Uzzinot par mātes nāvi, viņš sāka aktīvi rūpēties par savu smagi ievainoto māsu Susanu. Pēc Parrado stāstītā, naktis bija neticami aukstas, un pārvalki maz aizsargāja no vēja, kas pūta cauri pagaidu sienai, kas sedza caurumu. No rīta cilvēki pamodās ar salnu matos. Astotajā dienā nomira Parrado māsa.

Starp diviem sēdekļiem tika atrasts radio, kuru salaboja Rojs Hārlijs. Vienpadsmitajā dienā izdzīvojušie pa radio dzirdēja, ka glābēji pārtrauc lidmašīnas meklēšanu.

 Pieķeršanās kanibālismam 
Izdzīvojušajiem praktiski nebija pārtikas. Bagāžā tika atrastas tikai dažas šokolādes tāfelītes, nedaudz zemesriekstu, konfektes, krekeri un žāvēti augļi. Tika atrastas arī trīs pudeles vīna un trīs burkas ievārījuma. Tomēr, neskatoties uz taupību, pārtika ātri beidzās. Izdzīvojušie atvēra sēdekļus, cerot, ka tie ir pildīti ar salmiem, taču atrada tikai vates polsterējumu. Daži mēģināja ēst ādu no jostām, zābakiem un čemodāniem, bet tā bija piesūcināta ar ķīmiskām vielām, kas izraisīja vieglu saindēšanos. Daži mēģināja ēst zobu pastu un cigaretes. Izdzīvojušie mēģināja medīt, izmantojot otrā pilota revolveri, bet neatrada nevienu dzīvnieku. Drīz vien dažiem izdzīvojušajiem, tostarp Parrado, radās pārliecība, ka cilvēka miesas ēšana no bojāgājušo ķermeņiem, kas gulēja ārpus fizelāžas, ir vienīgais veids, kā izdzīvot.

Diskusija par šo jautājumu izraisīja asas debates, jo visi pasažieri bija katoļi, bet mirušie bija vai nu draugi, vai radinieki. Tomēr visi saprata, ka tā ir viņu vienīgā iespēja izdzīvot. Kanesa bija pirmais, kas ēda gaļu. Izmantojot stikla lausku, viņš nogrieza sērkociņa lieluma gaļas gabalu un norija to. Citi sekoja viņa piemēram; daži baidījās no lāsta un tāpēc gaļas ēšanu salīdzināja ar Eiharistiju. Vēlāk izdzīvojušie noslēdza neizteiktu vienošanos, ka, ja kāds no viņiem nomirs, viņi atdos savu ķermeni, lai to apēstu. Nando Parrado saglabāja savas mātes un māsas ķermeņus. Vēlāk izdzīvojušie sāka žāvēt gaļu saulē. Dažiem joprojām bija grūti ēst. Numa Turkatti gandrīz neēda gaļu, slepeni to izmetot, kad citi neskatījās, kas viņu ievērojami novājināja. Arī Hosē Insiartem bija grūtības ar ēšanu, kā rezultātā viņš zaudēja pusi no sava svara un gandrīz nomira no ķermeņa novājināšanās. Trīs Štrauču brālēni, Adolfo, Eduardo un Daniels Fernandess, vēlāk pārņēma miesnieka pienākumus.

 Lavīna 
29. oktobrī ap pusnakti uz lidmašīnas korpusa uzkrita sniega lavīna. Sniega masa izlauzās cauri pagaidu sienai, kas aizsedza aizmugurējo caurumu, un piepildīja salonu. Neko nenojaušošie, guļošie izdzīvojušie tika aprakti zem sniega. Pateicoties Rojam Hārlijam, kurš, izdzirdot lavīnu, pamodās un sāka rakt sniegu, vairāki cilvēki tika atbrīvoti, un pēc tam tika izrakti arī pārējie. Lielākā daļa izdzīvojušo tika izglābti, taču zem sniega nosmaka astoņi cilvēki: Daniels Masponss, Gustavo Aroseno, Enrike Rijē, Huans Menendess, vienīgā sieviete Liliāna Metola un Diego Storms. Bojā gāja arī bortmehāniķis Karloss Rokē un izdzīvojušo līderis Marselu Peress, kas smagi iedragāja grupas noskaņojumu.

Atlikušie izdzīvojušie kopā ar saviem mirušajiem biedriem bija iesprostoti fizelāžā, kas bija līdz pusei piepildīta ar sniegu. Viņi gandrīz būtu nosmakuši no uzkrātās ogļskābās gāzes, ja Nando Parrado dažas stundas vēlāk nebūtu izsitis nelielu caurumu fizelažās jumtā, nodrošinot ventilāciju. Ārā plosījās sniega vētra, un nākamajā naktī vēl viena lavīna skāra fizelāžu, taču jau aprakto korpusu tā būtiski nebojāja. Sniega vētras dēļ izdzīvojušie četras dienas palika iekšpusē, drīz vien sākot ēst lavīnas upurus. Kad vētra norima, izdzīvojušie izraka nelielu eju caur kabīni. Lavīnas dēļ aizmugurējā atvere tika aizbērta ar sniegu, kas pasargāja fizelāžu no vēja un aukstuma.

Tika nolemts atstāt Liliānas Metolas mirstīgās atliekas, jo viņa bija četru mājās palikušu bērnu māte.

 Veiksmīga ekspedīcija 
Pēc lavīnas izdzīvojušie nolēma mēģināt doties ekspedīcijā, lai meklētu palīdzību. Viņi paļāvās uz otrā pilota kļūdaino informāciju, ka lidmašīna jau bija pārlidojusi Kuriko, tāpēc atlicis tikai šķērsot kalnu, un pilsēta atradīsies dažu kilometru attālumā. Patiesībā Kuriko atradās aptuveni 70 kilometru attālumā. Galu galā Roberto Kanesa, Nando Parrado un Antonio Visintins kā fiziski spēcīgākie piekrita doties ekspedīcijā. Arī Numa Turkatti vēlējās pievienoties, taču novembra sākumā neliela kājas brūce pārauga infekcijā, kas viņu ievērojami novājināja. Turklāt dažas dienas pēc avārijas viņš kopā ar vēl trim izdzīvojušajiem jau bija devies neveiksmīgā ekspedīcijā, lai meklētu astes daļu. Vēlāk Turkatti, Zerbino un Masponss mēģināja sasniegt kādu no virsotnēm, taču arī šis mēģinājums bija neveiksmīgs, un pēc nakts pavadīšanas atklātā vietā viņi gandrīz nosala līdz nāvei.

Parrado, Kanesa un Visintīns uzvilka savas siltākās drēbes, paņēma līdzi gaļas rezerves un devās ceļā. Viņi nolēma nekāpt tuvējā virsotnē un tā vietā devās uz austrumiem, cerot, ka ieleja metīs U veida līkumu, kas aizvestu viņus uz Čīli. 15. novembrī viņi atrada lidmašīnas astes daļu, kur uzgāja bagāžu ar tīrām drēbēm un kambīzi ar pārtiku, tostarp saldētām kotletēm, konfektēm, ruma un Coca-Cola pudelēm. Viņi atrada arī zāles, komiksus, cigaretes un akumulatoru baterijas, par ko viņiem iepriekš bija stāstīisa Rokē. Trijotne pavadīja nakti astes daļā, bet, mēģinot turpināt ceļu nākamajā dienā, gandrīz nosala līdz nāvei un bija spiesta atgriezties. Pēc tam izdzīvojušie izdomāja izmantot atrastās baterijas, lai darbinātu lidmašīnas radio un mēģinātu signalizēt pēc palīdzības.

Tomēr baterijas svēra 24 kilogramus, un to nogādāšana atpakaļ uz fizelāžu bija apgrūtinoša. Tāpēc tika nolemts atgriezties pie fizelāžas un izņemt radio no kabīnes. Viņi paņēma līdzi Roju Hārliju, radio entuziastu, taču drīz vien noskaidrojās, ka radio darbībai nepieciešama 115 voltu maiņstrāva, savukārt baterijas nodrošināja tikai 24 voltu līdzstrāvu. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem salabot radio tika pieņemts lēmums atgriezties. Atceļā izdzīvojušie nokļuva vēl vienā sniega vētrā. Rojs Hārlijs vēlējās palikt uz vietas un padoties, taču Parrado izdevās viņu pierunāt turpināt ceļu atpakaļ.

 Izdzīvojušo pēdējie nāves gadījumi 
Arturo Pauljē, kuram pēc avārijas bija abu kāju lūzumi, 15. novembrī nomira no smagām sepses komplikācijām, ko izraisīja lūzumi. Rafaels Ečavarens, kuram negadījumā bija plīsis ikra muskulis, traumas dēļ nespēja staigāt. Laika gaitā viņa stāvoklis pasliktinājās, un neilgi pirms nāves viņam sākās halucinācijas un apgrūtināta elpošana. Neskatoties uz Zerbino un Karlosa Paesa centieniem viņu atdzīvināt, Ečavarens nomira 18. novembrī.

Pēdējais nomira Numa Turkatti. Novembra sākumā viņam kājā bija neliela brūce, kas vēlāk inficējās. Tā kā Turkati praktiski neēda gaļu, viņa organisms bija novājināts. Drīz uz kājas attīstījās abscesi, kurus Kanesa pāršķēla, taču stāvoklis neuzlabojās. Viņam uz muguras izveidojās arī strutaini izgulējumi. Kādu dienu Zerbino, paceļot Turkatti drēbes, saprata, ka tas ir zaudējis tik daudz svara, ka starp kauliem un ādu gandrīz nebija miesas. Turkatti nomira 11. decembrī; nāves brīdī viņš svēra aptuveni 35 kilogramus.

 Pēdējā ekspedīcija 

 Kāpšana kalnā 
Pat pēc lavīnas un pēc tam pēc neveiksmes ar radio Parrado saprata, ka vienīgais veids, kā nokļūt no kalna līdz civilizācijai, ir doties kājām. Tomēr radās jautājums — kā pārdzīvot aukstās naktis, nenosalstot? Viņam radās ideja izmantot siltumizolācijas materiālu no astes daļas, pārlocīt to uz pusēm un sašūt kopā, lai izveidotu guļammaisu, kurā vienlaikus varētu gulēt trīs cilvēki. Šūšanu uzņēmās Karloss Paess, kuru māte bija iemācījusi šūt. Viņš apmācīja arī citus, un drīz vien guļammaiss bija gatavs. Pēc Parrado teiktā, viņš sapratis, ka viņam jādodas ceļā brīdī, kad jostai beidzas caurumi. Kanesa sākotnēji vilcinājās, taču pēc Turkatti nāves un Roja Hārlija, Luisa Insiartes un Ramona Sabelas veselības pasliktināšanās viņš beidzot nolēma doties. Parrado un Kanesai atkal pievienojās Antonio Visintīns.

Joprojām paļaujoties uz otrā pilota kļūdainajiem datiem un sabojātā altimetra rādījumiem, trīs vīrieši uzskatīja, ka atrodas aptuveni 2100 metru augstumā un ka civilizācija ir pavisam netālu — viņiem atliek tikai uzkāpt kalnā. 12. decembrī, 61. izdzīvošanas dienā, viņi sāka kāpienu. Viņiem tika iedots liels gaļas daudzums, un viņi ģērbās pēc iespējas siltāk. Piemēram, Parrado bija uzvilcis trīs džinsu pārus un trīs džemperus, četrus zeķu pārus ar plastmasas maisu virs tiem, kā arī regbija apavus. Saprotot, ka varētu neatgriezties, Parrado atļāva pārējiem apēst viņa mātes un māsas līķus ja pārtika pilnībā izbeigtos. Trīs vīrieši sākotnēji uzskatīja, ka kalnā varētu uzkāpt 14 stundās, taču aprīkojuma trūkuma, retinātā gaisa un stāvā kāpiena dēļ kāpiens ilga trīs dienas. Pirmā rītā trijotne uzkāpa gandrīz 600 metrus, kas izraisīja akūtas augstuma slimības simptomus, dehidratāciju un hiperventilāciju.

Tajā pašā naktī temperatūra nokritās tik zemu, ka viņu ūdens pudele pārsprāga. Sākās arī sniega vētra, taču, pateicoties siltajam guļammaisam, viņiem izdevās saglabāt siltumu, lai gan bija grūti atrast līdzenu vietu, kur to izklāt. Kāpiena trešajā dienā Kanesa palika pagaidu nometnē, kamēr Parrado un Visintīns devās tālāk un sasniedza gandrīz vertikālu, aptuveni 100 metrus augstu klinti. Parrado izmantoja paštaisītu alumīnija spieķi, lai izsistu pakāpienus ledū. Tomēr, sasniedzot virsotni, Parrado ieraudzīja vienīgi kalnu grēdas, kas stiepās tālumā. Viņš saprata, ka civilizācija atrodas daudz tālāk. Neskatoties uz to, Parrado nolēma turpināt ceļu rietumu virzienā. Apzinoties, ka būs nepieciešamas papildu pārtikas rezerves, tika nolemts sūtīt Visintīnu atpakaļ uz fizelāžu, paņemot viņa gaļas krājumu. Izmantojot no kofera izgatavotas ragavas, Visintīns tikai stundas laikā nokļuva lejā pie pārējiem izdzīvojušajiem. No virsotnes Parrado tālumā rietumos pamanīja zemākas, bezsniega kalnu nogāzes. Tika nolemts doties turp, cerot, ka tās vedīs uz izeju no kalniem.

 Cilvēku satikšana 
Kanesa un Parrado turpināja ceļu vēl aptuveni septiņas dienas, noejot gandrīz 60 kilometrus. Sasniedzot šauru ieleju, viņi atklāja Sanhosē upes izteku un turpināja pārvietoties paralēli upei, drīz vien nonākot sniega neskartā teritorijā. Vēl apmēram trīs dienas viņi devās lejup pa ieleju, sastopot arvien vairāk cilvēku klātbūtnes pazīmju. Siltākās temperatūras dēļ gaļa sāka pūt, un drīz abi atstāja arī guļammaisu, jo tas vairs nebija nepieciešams. Kanesa saslima ar dizentēriju un strauji zaudēja spēkus, kas piespieda viņus apstāties agrāk, nekā bija plānots. Atpūtas brīdī viņi upes pretējā krastā ieraudzīja trīs jātniekus. Taču upes trokšņa dēļ saruna nebija iespējama un viņi dzirdēja tikai vārdu: "Rīt." Nākamajā dienā jātnieki atgriezās. Viens no viņiem, Čīles mūļu jātnieks Serhio Katalano, uzrakstīja zīmīti, piesēja to pie akmens un kopā ar zīmuli pārmeta pāri upei. Parrado uzrakstīja atbildi, izskaidrojot lidmašīnas avāriju, informējot par atlikušajiem ievainotajiem un viņu stāvokli, kā arī lūdzot palīdzību, pēc tam pārmeta zīmīti atpakaļ Katalano. Katalano ar žestu apliecināja, ka ir sapratis, un devās meklēt palīdzību. Aptuveni desmit stundu laikā viņš zirga mugurā veica vairāk nekā 120 kilometrus līdz kūrortpilsētai Termas del Flako un no turienes ar kravas automašīnu devās uz policijas iecirkni Puentonegro ciematā. Policija nekavējoties sazinājās ar armiju.

Tikmēr cits jātnieks apbrauca upi un paņēma Kanesu un Parrado līdzi, lai nodrošinātu viņiem naktsmītni savā mājā. Ziņas par abu izdzīvojušo parādīšanos ātri izplatījās, un drīz ieradās žurnālisti, kuri centās viņus intervēt. Nākamajā dienā, 22. decembrī, ieradās armijas helikopteri. Parrado tika lūgts būt par gidu un parādīt fizelāžas atrašanās vietu, jo Kanesa bija ļoti novājināts un nespēja droši orientēties apkārtnē. Drīz vien Parrado atpazina ainavu un ieraudzīja fizelāžu. Svara ierobežojumu un sarežģīto nolaišanās apstākļu dēļ abi helikopteri varēja uzņemt tikai daļu izdzīvojušo. Starp pirmajiem evakuētajiem bija arī smagi novājinātais Insiarte, kurš iepriekš bija gandrīz miris pēc gangrēnas skarto audu izgriešanas un pēdējās izdzīvošanas dienās vairs nespēja staigāt. Pārējie izdzīvojušie bija spiesti vēl vienu nakti palikt fizelāžā, kur par viņiem rūpējās daži glābēji, kas palika uz vietas līdz nākamajai evakuācijas kārtai.

Vidēji izdzīvojušie zaudēja 29 kilogramus. Piemēram, Nando Parrado zaudēja 45 kilogramus no saviem 100 kilogramiem, bet Rojs Hārlijs zaudēja 47 kilogramus no saviem 84 kilogramiem.

 Pēc glābšanas 

 Negadījuma vieta pēc avārijas 
Tika nolemts, ka upuru mirstīgās atliekas tiks apglabātas kopīgā kapā fizelāžas atrašanās vietā. Izņēmums bija Rafaela Ečavarena ķermenis, jo pirms nāves viņš bija lūdzis, lai viņu apglabā Urugvajā. Fizelāža tika aizdedzināta, taču sniega dēļ tās apakšējā daļa saglabājās un joprojām atrodas kalnos līdzās kopīgajam kapam, krustam un piemiņas plāksnei. Sellers Parrado — Euhenijas vīrs un Susanas un Nando tēvs, 18 reizes apmeklēja avārijas vietu. Pēc viņa nāves arī viņa pelni tika apglabāti turpat. Vēlāk, 2005. gadā, alpīnisma uzņēmuma Alpine Expeditions dibinātājs Rikardo Penja atrada Adolfo Štrauča mēteli un maku, kā arī citus iepriekš neatrastus priekšmetus no lidmašīnas. Pēc šī atklājuma viņa uzņēmums sāka piedāvāt ekspedīcijas uz avārijas vietu.

 Sekas 
Izdzīvojušie sākotnēji klusēja par piespiedu kanibālismu, jo sākumā viņi bija iecerējuši visu atklāt tikai saviem tuviniekiem. Tomēr pēc tam, kad presē tika publicētas fotogrāfijas no avārijas vietas, kurās bija redzamas cilvēku kauli, sāka izplatīties nepatiesas baumas, ka izdzīvojušie esot nogalinājuši dzīvus cilvēkus, lai apēstu viņu gaļu. Parādījās arī apgalvojumi, ka lavīna ir izdomāta, lai izskaidrotu vēl astoņu bojāgājušo nāvi. Kanibālisms drīz vien tika apstiprināts pēc ekspedīcijas uz avārijas vietu. Lai sniegtu skaidrojumu sabiedrībai, izdzīvojušie 28. decembrī sarīkoja preses konferenci, kurā atklāti izstāstīja savu pieredzi. Viņi paskaidroja, ka visi bija vienojušies savstarpējā paktā: ja kāds nomirs, pārējie drīkstēs izmantot viņa ķermeni izdzīvošanai. Daži no viņiem šo rīcību salīdzināja ar Eiharistiju. Lai gan sakumā izdzīvojušie saskārās ar negatīvu reakciju par savu lēmumu, Urugvajas katoļu baznīca un vēlāk pāvests Pāvils VI publiski pauda sapratni, norādot, ka ārkārtējos apstākļos izdzīvojušie nav morāli vainojami par šādu rīcību un viņi nebūs nolādēti par šo.

 Izdzīvojušo liktenis 
Pēc traģēdijas Nando Parrado pievērsās autosportam, vēlāk kļuva par televīzijas vadītāju un motivācijas runātāju. Roberto Kanessa turpināja spēlēt regbiju un pabeidza medicīnas studijas, kļūstot par bērnu kardiologu. 1994. gadā viņš kandidēja Urugvajas prezidenta vēlēšanās kā Nacionālās partijas pārstāvis, taču ieguva tikai 0,08 % balsu. Arī vairāki citi izdzīvojušie turpināja nodarboties ar regbiju un vēlāk kļuva par motivācijas runātājiem.

2010. gadā četri izdzīvojušie ierakstīja iedrošinošu video 33 Čīles kalnračiem, kuri bija iesprostoti Sanhosē raktuvju sabrukumā.

 Populārajā kultūrā 

 Mākslas filmas 
Balstoties uz notikumiem, tika uzņemtas trīs filmas:

 Supervivientes de los Andes (no spāņu: Andu izdzīvojušie) tika uzņemta jau četrus gadus pēc notikumiem, 1976. gadā, pēc Kleja Blēra neatļautā īsstāsta ar tādu pašu nosaukumu motīviem. Filma tika uzņemta Meksikā, taču kopumā saņēma negatīvas atsauksmes.
 "Izdzīvot" (angļu: Alive) tika filmēta 1993. gadā ASV, par režisoru kļuva Frenks Māršals, bet pati filma bija balstīta uz Pīrsa Pola Rīda tada paša nosaukuma grāmatu. Džošs Hemiltons atveido Kanesu, bet Ītans Hoks atveido Parrado. Pats Parrado bija par tehnisko konsultantu filmēšanas gaitā, un vēl 11 izdzīvojušie parādījās filmēšanas laukumā.
 La sociedad de la nieve (no spāņu: Sniega biedrība) ir 2023. gada spāņu filma, kuras režisors ir Huans Antonio Bajona, un kas balstīta uz urugvajieša žurnālista Pablo Vjerči tāda paša nosaukuma grāmatu. Filmā epizodiskās lomās piedalās astoņi izdzīvojušie: Parrado, Kanesa, Paess, Daniels Štraučs, Insiarte, Visintīns, Sabella un Zerbino. Vjerči palīdzēja Bajonai sazināties ar izdzīvojušajiem un upuru ģimenēm. Filma saņēma kopumā pozitīvas atsauksmes, un 2024. gadā tā saņēma divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas nominācijas: Labākā starptautiskā spēlfilma un Labākais grims un matu sakārtojums, kā arī Zelta globusa balvas nomināciju kā Labākā starptautiskā spēlfilma.

1972. gada notikumi kalpoja arī par iedvesmu televīzijas seriālam "Lapsenes" (Yellowjackets), kas arī stāstīja par lidmašīnas avāriju un izdzīvošanas grūtībām.

 Dokumentālās filmas un grāmatas 
Par šo notikumu ir uzņemtas vairākas dokumentālās filmas, tostarp History Channel un National Geographic televīzijas kanālos. Ir sarakstītas arī daudzas grāmatas, no kurām slavenākās ir Pīrsa Pola Rīda, Pablo Vjerči grāmatas un Nando Parrado grāmata "Brīnums Andos. 72 dienas kalnos un mana garā ceļojuma mājās". Savus memuārus vēlāk publicēja arī citi izdzīvojušie: Eduardo Štraučs, Hosē Durāns, Roberto Kanesa, Karloss Paess un Hosē Insiarte.

 Atsauces 

Kategorija:1972. gads
Kategorija:Aviokatastrofas