ASV Armijas indiāņu skauti

Amerikas Savienoto Valstu armijas indiāņu skauti (, USAIS) bija Amerikas pamatiedzīvotāji, kas tika savervēti ASV Armijā kā izlūki. Viņi bija neatņemama ASV militāro konfliktu sastāvdaļa, tostarp cīnījās abās pusēs Amerikas pilsoņu kara laikā un veica militāras misijas ārzemēs. Skauti aktīvi darbojās Mežonīgajos Rietumos 19. gadsimta otrajā pusē. Tie tika oficiāli izformēti 1947. gadā, kad pēdējais viņu biedrs atvaļinājās no armijas Huačukas fortā, Arizonā. Daudziem Amerikas pamatiedzīvotājiem šī bija svarīga mijiedarbības forma ar balto amerikāņu kultūru un viņu pirmā nopietnā saskarsme ar balto domāšanas un rīcības veidu.

 Atpazīšanas zīmes 
1890. gadā skautiem tika atļauts valkāt dienesta atzara zīmotni sakrustotu bultu izskatā. 1942. gadā šo emblēmu atļāva valkāt 1. Speciālo spēku vienībai. Tradīcijām pārejot uz ASV Armijas Speciālajiem spēkiem, sakrustotas bultas kļuva par daļu no viņu emblēmas, kas 1984. gadā tika apstiprinātas kā šī dienesta atzara emblēma.

 Vēsture 

 Skautu vienību izveidošana 
19. gadsimta otrās puses sākumā Amerikas armija sāka aktīvi vervēt indiāņu skautus no draudzīgām ciltīm. 1860. gadā skauti no vairākām ciltīm piedalījās kampaņā pret komančiem un kaiovām. Pilsoņu kara laikā vairāki indiāņu pulki dienēja ziemeļu un dienvidu armijās. 1864. gada vasaras beigās ģenerālis Semjuels Kērtiss izdeva pavēli vervēt pauni skautus ASV Armijā. 1866. gada 28. jūlijā ASV Kongress oficiāli atļāva vervēt līdz 1000 indiāņu par skautiem armijā. Sakarā ar dienesta pakāpju samazināšanu demobilizācijas rezultātā pēc Pilsoņu kara armijai bija grūti tikt galā ar tūkstošiem naidīgi noskaņoto indiāņu karotāju, kuri ķērās pie ieročiem, lai aizstāvētu savas zemes no balto cilvēku pieplūduma. Neskatoties uz daudzu armijas virsnieku aizspriedumiem un lielas daļas Amerikas sabiedrības naidīgumu, skauti sniedza būtisku palīdzību daudzās ASV Armijas kampaņās. Indiāņu skauti nāca no daudzām pamatiedzīvotāju tautām, bet armijas amatpersonas īpaši atzinīgi novērtēja pauni, apaču, krou un austrumu šošonu ciltis. Slavenākās un efektīvākās militārās vienības, kas sastāvēja no indiāņiem, bija pauni skautu bataljons, kas darbojās no 1864. līdz 1877. gadam, un apaču skautu karaspēks, kas tika izformēts tikai 1921. gada 30. jūnijā. Skauti, kas pārzināja gan reljefu, gan konkurējošo cilšu kaujas prasmes, kalpoja kā gidi, izlūki, pēddziņi, sargi un cīnītāji, kļūstot par neaizstājamiem sabiedrotajiem armijas ekspedīcijās.

 Iemesli iesaukšanai armijā 
Dienests militārajā dienestā ļāva indiāņu karotājiem nopelnīt iztiku un praktizēt karotāju tradīcijas, kuras vairs neatbalstīja amerikāņu amatpersonas. Skauti parasti bija karotāji no mazākām ciltīm, kurus bieži vien apspieda tādas ietekmīgas ciltis kā lakoti, komanči vai šaijeni. Pat nepievienojoties armijai, skauti joprojām cīnījās pret saviem tradicionālajiem ienaidniekiem, un dienestā viņiem bija iespēja atriebties naidīgai ciltij, jo armija bija spēcīgs sabiedrotais. Turklāt vienlaicīga cīņa pret kaimiņu ciltīm un amerikāņu armiju neizbēgami novestu pie viņu tautas pilnīgas izzušanas. Nav nejaušība, ka lielākā daļa skautu, kas izcēlās armijā, bija krou, pauni un austrumu šošonu cilšu karotāji, kuru ciltis no visām pusēm ielenca un apspieda daudzi ienaidnieki.

Turklāt dažu militāru darbību laikā, piemēram, Garu deju karā, skauti darbojās kā miera uzturētāji. Viņi pārliecināja savu cilšu kaujiniekus nolikt ieročus un apmesties rezervātos, tādējādi novēršot turpmāku asinsizliešanu.
 Dienesta īpatnības 
Indiāņu karu laikā izlūki varēja atklāt zirgu pēdas tur, kur baltie karavīri tās neatrada. Pēc šīm pēdām izlūki varēja novērtēt zirgu skaitu naidīgā grupā. Izvērtējot zirga urīna atrašanās vietu pēdās, izlūki varēja arī noteikt, vai kopā ar grupu jāj sievietes — sievietes biežāk jāja ar ķēvēm, bet vīrieši ar ērzeļiem.

Skauti bija dzimuši karotāji un cīnījās drosmīgi. Turklāt, atšķirībā no baltajiem karavīriem, viņi labi pārzināja indiāņu paražas un cīņas metodes. Viņu karotāja īpašības ļoti slavēja ne tikai amerikāņu virsnieki, bet arī ienaidnieku karotāji. Tikai pateicoties Krou un Austrumu šošonu izlūku dalībai Rouzbudas kaujā ģenerālis Džordžs Krūks izvairījās no pilnīgas sakāves.

 Vienību samazināšana 
Pēc 1874. gada indiāņu skautu skaits tika samazināts līdz 300 karotājiem. Karadarbības beigas Amerikas Savienotajās Valstīs noveda pie turpmākas skautu skaita samazināšanas. Armijas ģenerāļa pavēle ​​Nr. 28, kas izdota 1891. gada 9. martā, samazināja skautu skaitu līdz 150, salīdzinot ar 275, kas bija atļauti 1889. gadā, un sadalīja tos starp dažādām nodaļām. Indiāņu skauti un viņu atraitnes ieguva tiesības uz pensijām, pieņemot 1917. gada 4. marta Indiāņu karu likumu, kas attiecas uz 1859.–1891. gada kariem.

Kad ASV Armija tika reorganizēta ar 1898. gada 3. marta likumu, atļautais indiāņu skautu skaits tika vēl vairāk samazināts līdz 75.Heitman, Francis B. Historical Register and Dictionary of the United States Army.  Vol. 2.  pp. 614—617.

Kara sekretāra ziņojumā par 1941. finanšu gadu norādīts, ka 1941. gada 30. jūnijā ASV Armijā aktīvajā dienestā esošo indiāņu skautu skaits bija septiņi.Report of the Secretary of War for Fiscal Year 1941. War Department. Washington, D.C.  pg. 109.

 Goda medaļa 
Sarakstā minēti 16 indiāņu skauti kas saņēmuši Goda medaļu:

Seržants Viljams Alčesijs
Blankets
Čikito
Seržants Ko-Ruks-Te-Čod-Išs (Ceļojošais lācis - kļudaini tulkots arī kā "Trakais lācis")
Elsatsosu
Pompejs Fektors
Seržants Džims
Kelsejs
Kosoha
Mačols
Nanasadijs
Nantadže
Adams Peins
Aizeks Peins
Džuma Viljams "Bills" Roudijs
Seržants Džons Vords

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Lead the Way: Researching U.S. Army Indian Scouts, 1866–1914


Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:Ziemeļamerikas indiāņi