Dzeltenais sienasķērpis

Dzeltenais sienasķērpis ir bieži sastopama lapu ķērpju suga dzeltenā vai oranžā krāsā. Tas aug uz koku mizas, akmeņiem, mūriem, veciem dēļiem, šīfera  jumtiem un citām virsmām.

2026. gadā atzīts par Gada ķērpi Latvijā.

 Apraksts 
Dzeltenā sienasķērpja laponis ir koši dzeltens vai oranžs (ēnainās vietās — zaļgani pelēcīgs) ar gaišu apakšpusi. Laponis veido rozetes līdz 10 cm diametrā. Tā daivas ir plakanas līdz nedaudz krokotas, 1—5 mm platas, galos paplašinās un daļēji pārklājas viena otrai. Lapoņa vidusdaļā ir daudz sīku diskveida augļķermeņu (apotēciju) ar biezām malām.Red.:Smaļinskis, J., Strazdiņa, B. Mežu ceļvedis. Latvijas dabas fonds, 2012. 109.lpp. ISBN 978-9934-8181-8-9 Tie ir oranži un tumšāki nekā pārējais laponis.

Ķērpja ārējais slānis (miza) sastāv no blīvi izvietotām hifām, kas aizsargā laponi no ūdens iztvaikošanas, kā arī no spēcīga starojuma. Lapoņa biezums mainās atkarībā no ķērpja dzīvotnes: ēnainās vietās tas ir daudz plānāks nekā vietās, kas pakļautas pilnam saules apgaismojumam. Tādējādi tiek aizsargātas simbiotiskās aļģes, kas nepanes augstu gaismas intensitāti.Galun, M.: CRC Handbook of Lichenology, Volume I. CRC, Boca Raton 1988, S. 105 ISBN 0-8493-3581-7 Ķērpja dzelteno krāsu rada pigments parietīns, kas sīku kristālu veidā atrodas mizas augšējā slānī. Parietīna sintēzi veicina UV starojums.Solhaug K.A., Gauslaa Y., Nybakken L. und Bilger W. UV-induction of sun-screening pigments in lichens. New Phytologist 158 (2003), S. 91–100.

Vairumam ķērpju laponī ir tikai vienas sugas aļģes. Tomēr sastopamas arī ķērpju sugas, kuru sastāvā esošās aļģes dažādos ekoloģiskos apstākļos var atšķirties. Dzeltenā sienasķērpja laponī ir konstatētas 4 aļģu sugas: Cystococcus xanthoriae, C. minimus, Trentepohlia sp. un Coccomyxa sp..Piterāns A. Ķērpji: Zemāko augu sistemātika. Rīga: Zvaigzne, 1975, 233. lpp.

 Vairošanās 
Dzeltenajam sienasķērpim galvenokārt raksturīga dzimumvairošanās, izmantojot augļķermeņus jeb apotēcijus. Apotēciji attīstās apmēram 2—4 mm aiz lapoņa augošās malas un sasniedz briedumu 12—18 mēnešu laikā. Tajos veidojas dzimumsporas. Nobriedušu apotēciju diametrs parasti ir 1,5—2,6 mm un sastāda 10—30% no lapoņa biomasas.Pentecost, A.; Rose, C.I. (1985). "Apothecium production in Xanthoria parietina". The Lichenologist. 17 (1): 33–38. doi:10.1017/S0024282985000056.

Tā kā dzeltenajam sienasķērpim nav attīstījušies veģetatīvās vairošanās orgāni (sorēdijas un izīdijas), simbioze starp uzbūvē esošo sēni un aļģēm ir jāatjauno katrā vairošanās ciklā.

Ķērpis aug lēni (vidēji 2,6 mm gadā), bet tam piemīt ievērojamas reģenerācijas spējas, un tā fragmenti spēj attīstīties par jauniem lapoņiem.

 Biotopi un izplatība 
Dzeltenais sienasķērpis aug uz akmeņiem, koku mizas un cilvēka veidotām virsmām, un ir viena no pasaulē visplašāk izplatītajām ķērpju sugām, kas vislabāk jūtas vietās ar paaugstinātu barības vielu daudzumu; mežos tas gandrīz nav sastopams. Suga labi panes gaisa piesārņojumu un slāpekļa savienojumu klātbūtni, tāpēc bieži sastopama arī pilsētvidē un citās cilvēka ietekmētās teritorijās, putnu kolonijās.Gada ķērpis 2026 – dzeltenais sienasķērpis Dabasdati 2026. gada 10. janvārī. Putnu mēsli ir bagāti ar toksisku savienojumu urīnvielu, kas neļauj lielākajai daļai ķērpju atrasties šajās dzīvotnēs; tomēr dzeltenais sienasķērpis spēj augt šādā vidē, pateicoties augstajai ureāzes aktivitātei, kas pārvērš urīnvielu par oglekļa dioksīdu (CO2) un amonija joniem (NH4+).Nash III, Thomas H. (2008). "11.Nitrogen, its metabolism and potential contribution to ecosystems". In Nash III, Thomas H. (ed.). Lichen Biology (2nd ed.). Cambridge, UK: Cambridge University Press. p. 221. ISBN 978-0-521-69216-8.

Visspēcīgāk uz ķērpjiem iedarbojas sēra dioksīds (SO2). Tā ietekmē ķērpju aļģēs tiek traucēta fotosintēze, sairst hlorofils un panīkst augļķermeņi. Ja SO2 koncentrācija gaisā sasniedz 0,3—0,5 mg/m3, ķērpji tādās vietās neaug. Savukārt, gaisa piesārņojums robežās 0,05—0,2 mg/m3 netraucē attīstīties izturīgākajām ķērpju sugām, tai skaitā dzeltenajam sienasķērpim.Piterāns A. Vai pazīstam ķērpjus? Rīga : Zinātne, 1986. 30. lpp.

Suga sastopama visā Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā, Āzijā, Āfrikā un Austrālijā. Ziemeļamerikā dzeltenā sienasķērpja izplatība vēsturiski aprakstīta Atlantijas un Klusā okeāna piekrastes reģionos, bet kopš 2000. gada sugas klātbūtne dokumentēta arī vairākās iekšzemes pilsētās. Ķērpis sastopams īpaši arboretumos un parkos uz stādītiem dekoratīvajiem kokiem, kas liecina par cilvēka izraisītu izplatīšanos.Fraser, Shannon J.; Bowman, E. A.; Gianopulos, Nikolas G.; Newcombe, George (2016). "Xanthoria parietina in the Inland Pacific Northwest". North American Fungi. 11 (2): 1–12.

 Atsauces 

Kategorija:Ķērpji