Cepelīns LZ 54

Cepelīns LZ 54 (), kam piešķirts militārais taktiskais apzīmējums L 19, bija Vācijas Impērijas flotes cepelīns. Atgriežoties no pirmā bombardēšanas uzbrukuma Apvienotajai Karalistei 1916. gada sākumā, tas nogrima Ziemeļjūrā. Cepelīna apkalpe izdzīvoja avārijā, bet noslīka pēc tam, kad britu zvejas tralera King Stephen apkalpe atteicās viņus glābt, baidoties, ka vācieši viņus pārspēs un sagrābs kuģi. Incidents guva plašu publicitāti visā pasaulē un sašķēla Lielbritānijas sabiedrisko domu, kā arī tika izmantots vācu propagandā.
 Pēdējais reids 
Kapteiņleitnanta Odo Lēves vadībā L 19 atstāja savu Dānijas bāzi Tondernā 1916. gada 31. janvāra pusdienlaikā, būdams viens no deviņiem jūras spēku cepelīniem, kas tajā naktī veica reidu Anglijā. Tā bija daļa no jaunas, agresīvākas stratēģijas, kas tika ieviesta Vācijas Jūras spēkos līdz ar Reinharda Šēra neseno iecelšanu par to virspavēlnieku. Vācijas jūras spēku dirižabļu vadītājs, fregatkapteinis Pēters Štrasers, atradās uz cepelīna L 11 klāja un personīgi vadīja uzbrukumu. Viņam bija pavēlēts bombardēt izdevīgus mērķus Anglijas centrālajā un dienvidu daļā, ja iespējams, sasniedzot Liverpūli.
Cepelīni Ziemeļjūrā saskārās ar biezu miglu, kam sekoja lietus mākoņi un sniegs pie Anglijas krastiem, un uzbrūkošie vācu spēki tika izklīdināti; deviņi dirižabļi šķērsoja Anglijas krastu laikā no plkst. 17:50 līdz 19:20. L 19 bija pats pēdējais, šķērsojot krastu netālu no Šeringhemas. Plkst. 22:45 tas sasniedza Bērtonu pie Trentas, kļūstot par trešo reideri, kas uzbruka pilsētai tajā naktī. Pēc tam tas devās uz dienvidiem, nometot atlikušo bumbu kravu uz vairākām pilsētām Birmingemas nomalē. ​​Plkst. 00:20 Tiptonā tika iznīcināts krogs; ēkas tika bojātas arī netālu esošajās Volsalā un Bērčilsā.

Tas nenodarīja lielus upurus, izņemot dažus lauksaimniecības dzīvniekus, lai gan trīs stundas iepriekš tā māsas kuģa LZ 61 nomestās bumbas nogalināja 35 cilvēkus šajā apgabalā, tostarp Volsalas mēra sievu; kopumā tika ziņots, ka reidā gāja bojā 61 cilvēks un 101 tika ievainots. Tā kā naktī virs tumšas ainavas bija ārkārtīgi grūti orientēties ar primitīvu aprīkojumu, L 21 kapteinis uzskatīja, ka ir bombardējis Liverpūli, patiesībā tie atradās aptuveni 110 km attālumā no pilsētas.

L 19 veica lēnu un neregulāru atgriešanās ceļojumu, vairākas reizes apgriežoties atpakaļ; tas gandrīz noteikti bija saistīts ar dzinēja problēmām. Cepelīnu spēki bija nesen aprīkoti ar Maybach HSLu dzinējiem. Lai gan tie bija vieglāki un jaudīgāki par nomainītajiem, jaunie dzinēji izrādījās neuzticami – pieciem no deviņiem dirižabļiem reida laikā bija bojāti dzinēji. L 19 nosūtīja vairākus signālus, lūdzot noteikt atrašanās vietu, izmantojot radio triangulāciju, un ziņojot par bombardēšanas rezultātiem. Pēdējais signāls no tās tika dzirdēts plkst. 16:00 nākamajā dienā pēc reida, kad tas atradās 40 km uz ziemeļiem no Nīderlandes salas Amelandes. Tas ziņoja, ka trīs no četriem dzinējiem bija sabojājušies un tā Telefunken radioiekārtas nedarbojās pareizi.

Apmēram stundu vēlāk Cepelīns zemu dreifēja virs salas, un Nīderlandes vienības uz zemes atklāja uz to uguni. Nīderlande bija neitrāla valsts, un Nīderlandes spēkiem bija pastāvīga pavēle ​​apšaudīt pārlidojošas ārvalstu lidmašīnas. Dienvidu vējš aizpūta L 19 no krasta, un kādā brīdī naktī no 1. uz 2. februāri tas nogāzās Ziemeļjūrā. Lēve jūrā iemeta pudeli ar ziņojumu par savu situāciju un vēstulēm ģimenei; dažas nedēļas vēlāk to atrada jahta netālu no Gēteborgas, Zviedrijā. Vācijas Jūras spēki tajā naktī devās jūrā, lai meklētu pazudušo L 19, taču viņi atrada tikai vienu no tās degvielas tvertnēm, kurā joprojām bija degviela. Visticamāk, tas tika nomests kā izmisīgs pasākums, lai ietaupītu svaru un paliktu gaisā.

 King Stephen incidents 
Nākamajā rītā dirižabļa peldošo vraku atklāja britu tvaika zvejas traleris King Stephen ar 162 tonnu kravnesību, kuru komandēja kapteinis Viljams Martins. Kuģis naktī bija pamanījis briesmu signālus un vairākas stundas bija peldējis to virzienā. Pie vraka turējās dirižabļa 16 cilvēku apkalpe. Parasti P klases cepelīna apkalpes sastāvs bija 18 vai 19 cilvēki, bet cepelīni, kas piedalījās gaisa uzlidojumos, bieži vien lidoja ar nepietiekamu personālu, atstājot divus vai trīs vismazāk nepieciešamos apkalpes locekļus, lai samazinātu gaisa kuģa svaru.

Zvejas kuģis tuvojās, un kapteiņleitnants Lēve, kurš labi runāja angliski, lūdza uzsākt glābšanu, bet kapteinis Martins atteicās. Vēlākā intervijā laikrakstam viņš norādīja, ka deviņi kuģa "King Stephen" apkalpes locekļi bija neapbruņoti un skaitliski mazākumā, un viņiem būtu bijušas mazas izredzes pretoties vācu lidotājiem, ja pēc glābšanas tie būtu nolaupījuši viņa kuģi, lai to nogādātu Vācijā. Tas atbilst zināmajiem faktiem, taču alternatīvu skaidrojumu viņa rīcībai piedāvāja 2005. gada BBC dokumentālā filma par šo incidentu. Tas bija tāds, ka "King Stephen" atradās zonā, kurā Lielbritānijas varas iestādes ir aizliegušas zveju, un ka Martins baidījās, ka, ja viņš atgrieztos Lielbritānijas ostā ar lielu skaitu vācu gūstekņu, uzmanība varētu tikt pievērsta tam un viņam tiktu aizliegts zvejot. Ignorējot vāciešu lūgumus pēc palīdzības, neticot viņu solījumiem par labu uzvedību un atsakoties no viņu naudas piedāvājumiem, Martins aizbrauca. Vēlāk viņš teica, ka plāno meklēt Karaliskās flotes kuģi, lai ziņotu par savu atklājumu. Tomēr viņš nevienu nesatika. Par sastapšanos ar L 19 tika ziņots Lielbritānijas varas iestādēm pēc viņa atgriešanās dzimtajā ostā Grimsbi. Nav reģistrētas nekādas oficiālas darbības saistībā ar iespējamo nelegālo zveju, tomēr kuģis vairs nezvejoja un vēlāk kļuva par kuģi-lamatām.

Laikapstākļi pasliktinājās, kad angļu kuģis devās prom, un cepelīna vraks palika virs ūdens vairs tikai dažas stundas. Šajā laikā L 19 apkalpe iemeta jūrā pudeli ar ziņojumiem. Pudeli sešus mēnešus vēlāk Marstrandā atklāja zviedru zvejnieki, un tajā bija lidotāju personīgie pēdējie ziņojumi viņu ģimenēm un pēdējais ziņojums no Lēves.

Ar piecpadsmit vīriem uz L 19 augšējās platformas un mugurkaula sijas, kas peldēja bez gondolām aptuveni 3 grādos austrumu garuma, es mēģinu nosūtīt pēdējo ziņojumu. Dzinēja problēmas atkārtojās trīs reizes, neliels vējš atpakaļceļā aizkavēja mūsu atgriešanos un miglā mūs aiznesa pāri Holandei, kur mani sagaidīja spēcīga šauteņu uguns; kuģis kļuva smags, un vienlaikus sabojājās trīs dzinēji. 1916. gada 2. februāris ap pulksten vieniem acīmredzot būs mūsu pēdējā stunda.

— Odo Lēve

Karaliskā flotes kuģi pārmeklēja šo apgabalu, bet neatrada ne cepelīna, ne tā apkalpes pēdas. Viena vāciešu līķis tika izskalots krastā četrus mēnešus vēlāk Lēkenā, Dānijā. 1964. gadā žurnālists, kas pētīja incidentu, pārbaudīja Admiralitātes arhīvus un intervēja divus izdzīvojušos angļu kuģa apkalpes locekļus. Tas atklāja, ka Martins patiešām bija zvejojis aizliegtajā zonā un sākotnēji bija sniedzis jūras spēku iestādēm nepatiesu cepelīna atrašanās vietu, lai to slēptu, padarot Karaliskās flotes dirižabļa meklēšanu veltīgu.

Incidents guva plašu publicitāti visā pasaulē un sašķēla Lielbritānijas sabiedrisko domu. Daudzi nosodīja Martinu par to, ka viņš atstāja vācu lidotājus nāvē. Citi, tostarp Londonas bīskaps Artūrs Viningtons-Ingrams, slavēja Martinu par to, ka viņš savas apkalpes drošību izvirzīja pirmajā vietā un neuzticējās vāciešu solījumiem. Daži sabiedroto preses pārstāvji uzskatīja vāciešu nāvi tikai "atriebību" par civiliedzīvotāju bombardēšanu. Vācu dirižabļu apkalpes, kuras civiliedzīvotāju bombardēšanas dēļ dažreiz dēvēja par "zīdaiņu slepkavām" vai "pirātiem", bija intensīvas sabiedroto propagandas un sabiedrības naida objekts.

Vācu prese nomelnoja Martinu, tāpat kā Viningtonu-Ingramu par viņa atbalstīšanu. L 19 un angļu tikšanās tika atspoguļota arī vācu propagandā. Šī aina tika atjaunota vācu propagandas filmai un ilustrēta ar antibritu medaļu, ko veidoja Karls Gēcs, kurš arī veidoja labi zināmo Lusitānijas medaļu. Šis incidents joprojām tika pieminēts 25 gadus vēlāk, kad tas tika izmantots nacistu laikmeta antibritu propagandā.
King Stephen vairs nekad nekuģoja kā zvejas kuģis. Pēc atgriešanās to pārņēma Karaliskā flote, lai to izmantotu kā kuģi-lamatas leitnanta Toma Filipsa vadībā. Tas tika nogremdēts 12 nedēļas vēlāk, 1916. gada 25. aprīlī. Oficiālā Vācijas paziņojumā, par ko ziņoja laikraksts The New York Times, bija teikts, ka to nogremdējis viens no vācu kuģiem, kas piedalījās Jarmutas un Loustoftas bombardēšanā. Kuģis "King Stephen", kas tagad bija aprīkots ar 3 mārciņu Hotchkiss lielgabalu, bija apšaudījis un vajājis uzpeldējušu vācu zemūdeni, bet pēc tam netīšām ietriecās tieši atgriezušās vācu flotes ceļā. To nogremdēja torpēdkuteris SMS G41, un tā apkalpe tika sagūstīta.

King Stephen vārds vāciešiem bija kļuvis bēdīgi slavens, un leitnants Filipss, sasniedzot Vāciju, tika apsūdzēts kara noziegumos. Tomēr apsūdzības tika atceltas, un pret viņu un viņa apkalpi izturējās kā pret parastiem karagūstekņiem pēc tam, kad britu laikrakstā tika publicēta Viljama Mārtina fotogrāfija un vācieši saprata, ka viņu gūstā ir cits jūrnieks. Pats Viljams Mārtins nomira no sirds mazspējas Grimsbi 1917. gada 24. februārī, nedaudz vairāk kā gadu pēc sadursmes ar cepelīnu L 19. Viņš bija saņēmis lielu skaitu vēstuļu, tostarp gan atbalsta vēstules, gan, kā ziņots, naida vēstules un pat nāves draudus.

1939. gada jūlijā netālu no Kiderminsteras tilta renovācijas darbu laikā tika atklāta nesprāgusi munīcija, kas preses ziņojumā tika raksturota kā lidmašīnas torpēda. Tobrīd tika uzskatīts, ka to nometa cepelīns L 19.
 Specifikācijas 
 Vispārīgas īpašības 
 Apkalpe: 18
 Garums: 163,5 m 
 Diametrs: 18,7 m 
 Tilpums: 31 900 m3 
 Tukšsvars: 21 704 kg 
 Pilnsvars: 37 066 kg 
 Spēka agregāts: 4 × Maybach C-X (vēlāk Maybach HSLu), 157 kW (240 ZS) katrs
 Veiktspēja 
 Maksimālais ātrums: 97,2 km/h (60,4 jūdzes stundā, 52,5 mezgli)
 Diapazons: 4300 km (2670 jūdzes, 2320 jūras jūdzes)
 Lidojuma augstums: 2800 m 
 Bruņojums 
 1600 kilogrami bumbu
 MG 08 ložmetēji

 Atsauces 

 Literatūra 
 Die letzte Botschaft von „L 19“. In: Nachrichten für Stadt und Land. Oldenburg, 4. August 1916, S. 297 (digital.lb-oldenburg.de).
 Otto Groos: Der Krieg in der Nordsee. Band V: Von Januar bis Juni 1916. Berlin 1925 (Schriftenreihe: Marinearchiv (Hrsg.): Der Krieg zur See 1914–1918.)
 o. V.: Der Erste Weltkrieg. Chronik 1914–1918. Otus Verlag AG, St. Gallen 2004, ISBN 3-907194-55-1, S. 59.
 Tony Bridgland: Outrage at sea. Naval atrocities of the First World War. Leo Cooper, Barnsley 2002, ISBN 0-85052-877-1.
 Ārējās saites 
 Wrecksite.eu
 Digital.lb-oldenburg.de

Kategorija:Pirmais pasaules karš
Kategorija:Lidaparāti
Kategorija:Ziemeļjūra