Baltijas valstu okupācijas neatzīšana

Baltijas valstu okupācijas neatzīšana bija politiska doktrīna, kas saskaņā ar starptautiskajām tiesībām neatzina Baltijas valstu okupāciju un aneksiju. Tādējādi Tautu Savienības aɡrākās dalībvalstis Igaunija, Latvija un Lietuva de iure turpināja pastāvēt kā suverēnas valstis arī padomju un vācu okupācijas laikā no 1940. līdz 1990. gadam, jo to aneksija bija pretrunā ar starptautiskajām tiesībām kopumā un divpusējiem līgumiem starp PSRS un Baltijas valstīm jo īpaši.
Baltijas tautu pretošanās padomju režīmam un diplomātisko iestāžu nepārtrauktā darbība trimdā apstiprināja, ka to suverēnās tiesības nekad nepārgāja Padomju Savienībai. Kaut arī okupācija sui generis ilga līdz brīdim, kad Padomju Savienība atzina trīs valstu neatkarību 1991. gada septembrī, Baltijas valstis turpināja pastāvēt kā starptautisko tiesību subjekti. Pamatojoties uz to, Baltijas valstu valdības PSRS sabrukuma periodā apgalvoja, ka tās atjauno neatkarību, kas joprojām pastāvēja.

Tiesību princips ex injuria jus non oritur (“likums nevar rasties no netaisnīgām darbībām”) atšķiras no Krievijas proponētā principa ex factis jus oritur (“fakti nosaka likumu”). 

 Baltijas valstu okupācijas neatzīšana 
 De jure un de facto neatzīšanaː Amerikas Savienotās Valstis, Vatikāns, Īrija.
 De jure neatzīšana, kaut arī okupācijas fakta atzīšanaː Afganistāna, Apvienotā Karaliste, Austrālija, Beļģija, Brazīlija, Čīle, Dienvidāfrika, Dienvidkoreja, Dienvidslāvija, Ekvadora, Filipīnas, Francija, Gvatemala, Islande, Irāna, Itālija, Kanāda, Ķīnas Tautas Republika, Ķīnas Republika (Taivāna), Kipra, Kostarika, Libērija, Luksemburga, Malta, Norvēģija, Paragvaja, Portugāle, Spānija, Šveice, Turcija, Urugvaja, Vācijas Federatīvā Republika, Venecuēla.  
 Nebija oficiāla lēmuma par okupācijas fakta atzīšanu vai neatzīšanuː Dānija, Etiopija, Grieķija, Kolumbija, Kuba, Meksika
 De jure un de facto okupācijas atzīšanaː Argentīna, Austrija, Bolīvija, Japāna, Jaunzēlande, Nīderlande, Zviedrija 
 Valstis, kas oficiāli nepauda savu nostājuː Indija, Izraēla, Somija, Ziemeļkoreja
 Austrumu bloka valstis, kas uzskatīja Baltijas valstu aneksiju par likumīguː Austrumvācija, Bulgārija, Čehoslovākija, Polija, Mongolija, Rumānija, Ungārija,  Vjetnama.

 Vēsture 
Piecas Baltijas jūras valstis (Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva un Polija) pēc Pirmajam pasaules karam sekojošajiem neatkarības kariem ieɡuva vai atɡuva neatkarību. Eiropas lielvalstis un Amerikas Savienotās Valstis de iure atzina šo valstu neatkarību līdz 1922. gadam.  
Visos miera līgumos starp Baltijas valstīm un Padomju Krieviju bija nostiprinātas pašnoteikšanās tiesības, un Krievija atteicās no visām iepriekšējām tiesībām un prasībām. Arī pēc Padomju Sociālistisko Republiku Savienības izveidošanas tās valdība līdz 1923. gada 6. jūlijam pieņēma visus Padomju Krievijas iepriekš noslēgtos līgumus.

Pēc Molotova-Ribentropa pakta noslēgšanas un Polijas okupācijas Padomju Savienība 1939. gada rudenī visām pārējām Baltijas valstīm pieprasīja kļūt par tās protektorātiem. Ziemas kara laikā tā pieteica ultimātu Somijas valdībai un 1940. gada martam okupēja valsts austrumu daļu, bet 1940. gada jūnijā Padomju Savienība izmantoja līdzīgu aɡresijas modeli pret trim pārējām Baltijas valsīm. Ultimāti bija jāizpilda dažu stundu laikā, un drīz pēc tam Sarkanā armija iegāja to galvaspilsētās. Lai radītu leģitimitātes , iespaidu padomju karaspēka klātbūtnē sarīkoja šķietamas parlamentu vēlēšanas. Saskaņā ar tajā laikā spēkā esošajām starptautiskajām tiesībām Padomju Savienība pārkāpa visus līɡumus, kas pirms tam bija noslēɡti ar Baltijas valstīm. 

Lielākā daļa Rietumvalstu atteicās atzīt Baltijas valstu inkorporāciju de iure un tajās savu bijušo valdību vārdā līdz pat Baltijas valstu neatkarības atjaunošanai turpināja darboties okupēto Baltijas valstu diplomāti un konsuli. Savukārt Padomju Savienības Ārlietu ministrija oficiāli protestēja pret Baltijas valstu diplomātisko misiju pastāvēšanu Vašingtonā un citur, tādēļ 1947. gadā Igaunijas, Latvijas un Lietuvas diplomāti ārvalstīs nosūtīja ANO kopīgu paziņojumu par Baltijas valstu okupāciju. 1949. gada 26. martā ASV Valsts departaments izdeva apkārtrakstu, kurā paziņoja, ka Baltijas valstis joprojām ir neatkarīgas valstis ar saviem diplomātiskajiem pārstāvjiem. Kanādas valdība oficiālajā diplomātu sarakstā iekļāva arī Igaunijas, Latvijas un Lietuvas pārstāvniecības, tādēļ Padomju Savienības vēstniecība Kanādā atteicās saņemt Kanādas Ārlietu departamenta izplatītos sarakstus. Kaut arī Apvienotās Karalistes valdība izslēdza Baltijas valstu diplomātus no diplomātiskā korpusa saraksta, taču turpināja atzīt Baltijas valstu diplomātus. 1983. gadā Eiropas Parlaments pieņēma rezolūciju par Baltijas valstu neatkarības atjaunošanu. Hiden, John; Made, Vahur; Smith, David J. (December 17, 2008). The Baltic Question During the Cold War. Routledge. ISBN 978-0-415-37100-1

Pēc Otrais pasaules kara sākuma 1940. gadā Amerikas Savienoto Valstu Finanšu ministrija iesaldēja visus okupēto valstu finanšu aktīvus ASV. Padomju Savienība nosodīja Baltijas valstu aktīvu iesaldēšanu un paziņoja, ka nav nekāda juridiska pamata, lai atliktu Baltijas zelta pārvešanu no ASV Federālajām rezervēm uz Padomju Savienības Valsts banku. 1940. gada jūlijā arī Anglijas Banka konfiscēja Apvienotajā Karalistē noguldītās Baltijas zelta rezerves. 1968. gadā Padomju Savienība atteicās no visām prasībām uz Baltijas zeltu, kas glabājās Anglijas Bankā, apmaiņā pret to, ka Apvienotā Karaliste atteicās no visām prasībām sakarā ar tās pilsoņu īpašumu nacionalizāciju PSRS. Zviedrijas valdība 1940. gadā nodeva Baltijas valstu zelta rezerves Padomju Savienībai, bet Francijas valdība atteicās to darīt. Zelta rezerves, ko trīs Baltijas valstis pirms 1940. gada bija noguldījušas Starptautisko norēķinu bankā Šveicē, palika neskartas. Amerikas un Lielbritānijas tiesas neatzina Padomju Savienības tiesības uz Baltijas valstu pilsoņu īpašumiem to teritorijās.

Eiropas Drošības un sadarbības konferences (Conference on Security and Co-operation in Europe) Nobeiguma akta sarunu laikā 1975. gadā Padomju Savienība iestājās par to, lai jebkurš teritoriālu pretenziju mēģinājums tiktu uzskatīts par agresijas aktu, pret ko iebilda Rietumvācijas, Spānijas, Īrijas un Kanādas pārstāvji. Kanādas pārstāvji paziņoja, ka padomju priekšlikuma pieņemšana nozīmētu Baltijas valstu inkorporācijas Padomju Savienībā atzīšanu de iure. Amerikas Savienoto Valstu prezidents un citu NATO dalībvalstu vadītāji paziņojumos apstiprināja, ka šis tiesiskais akts nenozīmē Baltijas valstu inkorporācijas Padomju Savienībā atzīšanu.

 Baltijas valstu valstiskuma turpināšanās 
Baltijas valstu statuss bija līdzīɡs Austrijas un Čehoslovākijas de iure pastāvēšanas turpinājumam pēc to aneksijas 1938. gadā, kaut arī Gruzija neveiksmīɡi centās panākt starptautisku atzīšanu par Gruzijas Demokrātiskās Republikas (1918–1921) likumīɡu pēcteci.

1990. gada 30. martā Igaunijas Augstākā padome pieņēma rezolūciju par Igaunijas valstisko statusu, paziņojot, ka pēc 1940. gada okupācijas Igaunijas neatkarība de iure nekad nav bijusi zaudēta. Latvijas Augstākā padome 1990. gada 4. maijā pieņēma likumu "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu", izklāstot iemeslus, kāpēc 1940. gada aneksija bija nelikumīɡa un neatbilstoša 1922. gada Satversmei. 5. Saeimas vēlēšanas 1993. gadā pilnībā atjaunoja 1922. gada Satversmē paredzēto valsts iekārtu un nodrošināja Latvijas Republikas tiesisko nepārtrauktību. 
Lietuvas Augstākā padome 1990. gada 7. februārī pieņēma rezolūciju par 1939. un 1940. gada Vācijas un PSRS līgumu un to seku likvidāciju. 1990. gada 11. martā tā pasludināja Lietuvas valsts neatkarības tūlītēju atjaunošanu. 

Lai arī Baltijas valstis bija Tautu Savienības dalībvalstis, tomēr Apvienoto Nāciju Organizācija tās uzņēma kā jaunas dalībvalstis, jo Tautu Savienību neuzskata par Apvienoto Nāciju Organizācijas juridisko priekšteci.Ziemele, Ineta (2005). State Continuity and Nationality: The Baltic States and Russia. Martinus Nijhoff Publishers. ISBN 90-04-14295-9. Starptautiskā Darba organizācija pieņēma trīs Baltijas valstu valdību prasību turpināt iepriekšējo dalību.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa pieņēma vairākus lēmumus, kas apstiprināja, ka Baltijas valstis bija okupētas un piespiedu kārtā iekļautas Padomju Savienībā. 
2006. gada 16. martā Eiropas Cilvēktiesību tiesas senāts noraidīja T. Ždanokas prasību pret Latvijas valsti, jo likumā noteiktais aizliegums Padomju Savienības Komunistiskās partijas (PSKP) biedriem kandidēt Saeimas vēlēšanās ir pamatots, jo PSKP vadībā veiktā Latvijas aneksija 1940. gadā bija pretrunā ar vispārpieņemtajiem starptautisko tiesību principiem.

 Atsauces 

Kategorija:Baltijas valstis