Taisnīgā kara teorija

Taisnīgā kara teorija ( jus bellum iustum ) ir doktrīna, ko dēvē arī par militārās ētikas tradīciju. To pēta teologi, ētiķi, politiķi un militārie vadītāji. 

 Izcelsme 

Indijas eposs Mahābhārata ir pirmais zināmais rakstiskais avots, kurā minēts "taisnīgs karš". Šajā eposā viens no pieciem valdošajiem brāļiem jautā, vai kara ciešanas var būt attaisnojamas. Starp brāļiem notiek gara diskusija, kas noved pie izkristalizētiem iemesliem kara sākšanai (t. i., ne tikai mirkļa dusmu dēļ), no kura attīstās "taisnīgs iemesls" kara sākšanai, kas ņemtu vērā centienus pārvarēt domstarpības un izvairīties no kara līdz pēdējam brīdim, kā arī izpratne par to, kā taisnīgi izturēties pret ieslodzītajiem un ievainotajiem.

Senajā Romā kara sākšanai varēja būt daudz iemeslu, kas to attaisnotu. Piemēram, nepieciešamība atvairīt ārvalstu karaspēka iebrukumu, vēlme atriebties par sirošanu vai atriebība par pamiera/līguma pārkāpumu. Karš vienmēr bija nefas, t.i., nepareizs un aizliegts, un tie, kas uzsāka karus, riskēja ar dievišķu nelabvēlību. Attiecīgi "taisnīgam karam" bija nepieciešams seno romiešu priestera apstiprinājums. Kopumā gan kara sākšanas paražas, gan pamiera noslēgšanas nosacījumi bija daļa no ius gentium jeb "tautu likuma".

Doktrīnas mērķis ir nodrošināt, ka karš ir morāli pamatots, respektīvi, ka tas atbilst dažādiem kritērijiem, pēc kuriem karu var uzskatīt par taisnīgu. Iepriekš minētie kritēriji ir iedalīti divās grupās: tiesības karot ( jus ad bellum ) un pareiza rīcība karā ( jus in bello ). Taisnīgā kara teorija atzīst, ka, lai gan karš ir briesmīgs, tas ne vienmēr ir sliktākais variants. Var būt saistības, kas jāizpilda, zvērības, no kurām var izvairīties ar kara palīdzību, vai nevēlami rezultāti, kas būtu notikuši arī bez kara.

Visautentiskāko senās pasaules taisnīgā kara aprakstu var atrast grāmatā : Cicero De Officiis, 1. grāmata, 1.11.33.–1.13.41.

 Svētais Augustīns 
Kristiešu taisnīgā kara teorijas aizsācēji bija Svētais Augustīns un Akvīnas Toms.

Svētais Augustīns, kuru uzskata par vienu no pirmajiem un ievērojamākajiem kristiešu teologiem, bija viens no pirmajiem, kas apgalvoja, ka kristietis var būt gan karavīrs, gan godājams Dieva un valsts kalps. Viņš apgalvoja, ka, lai gan indivīdam nekad nevajadzētu ķerties pie vardarbības kā pirmās izvēles, Dievs valdībai ir devis zobenu pamatota iemesla dēļ (pamatojoties uz Vēstuli romiešiem 13:4). Kā daļai no publiskās varas, kristiešiem nevajadzētu kaunēties aizsargāt mieru un sodīt ļaunprātību.

Augustīns apstiprināja, ka šī ir viņa personīgā, filozofiskā nostāja:

"Šeit nav nepieciešama fiziska vara, bet gan iekšēja salīgšana. Tikumības svētais tronis ir sirds."

Tomēr viņš apgalvoja, ka miera uzturēšana un nereaģēšana uz konfliktiem nopietnas netaisnības priekšā, pat ja to var apturēt tikai ar vardarbību, ir grēks. Sevis un citu aizsardzība var būt nepieciešama, īpaši, ja to atbalsta valsts vara.

 Akvīnas Toms 
Deviņsimt gadus pēc Augustīna, Akvīnas Toms, ietekmīgs filozofs un teologs, izmantoja Augustīna argumentu, lai definētu apstākļus, kādos karš būtu taisnīgs.

 Pirmkārt, karam jābūt finansētam no atbilstošas iestādes, piemēram, valsts, puses. (Pienācīga iestāde ir pirmā, jo tā pārstāv sabiedrības intereses – mieru.)
 Otrkārt, karam ir jānotiek laba un taisnīga mērķa dēļ. Karu nedrīkst karot personīga labuma gūšanai vai varas demonstrēšanai.
 Treškārt, kara galvenajam motīvam, pat vardarbības laikā, ir jābūt mieram.

 Ievērojami militārie teorētiķi: 
 Cicerons (106. g. p.m.ē.–43. g. p.m.ē.)
 Ambrozijs (337./340.–397. g.)
 Augustīns (354–430)
 Gratiāns (Christian) (13. gadsimts)
 Akvīnas Toms (1225–1274)
 Staņislavs no Skarbimiera (1360–1431)
 Fransisko de Vitorija (1492–1546)
 Fransisko Suaress (1548–1617)
 Alberiko Džentili (1552–1608)
 Hugo Grocijs (1583–1645)
 Samuēls Pufendorfs (1632–1694)
 Džons Loks (1632–1704)
 Emerihs de Vatels (1714–1767)
 Džons Stjuarts Mills (1806–1873)
 Pauls Tillihs (1886–1965)
 Džordžs Barijs O'Tūls (1886–1944)
 Reinholds Nībūrs (1892–1971)
 H. Ričards Nībūrs (1894–1962)
 Pols Remzijs (1913–1988)
 Džons Rolzs (1921–2002)
 Marejs Rotbards (1926–1995)
 Maikls Kvinlans (1930–2009)
 Maikls Novaks (1933–)
 Maikls Volcers (1935–)
 Rons Pols (1935–)
 Roberts L. Holmss (193?–)
 Edvins Frederiks O'Braiens (1939–)
 Žans Betke Elštains (1941-2013)
 Olivers O'Donovans (1945–)
 Luijs Jasiello (1950–)
 Džordžs Veigels (1951–)
 Džefs Makmahans (1954–)
 Braiens Orends (1970–)
Kategorija:Karš
Kategorija:Romas impērija