Ziemeļu Vainaga T

Ziemeļu Vainaga T jeb T Coronae Borealis ir dubultzvaigzne un atkārtoti uzliesmojoša nova aptuveni 3000 gaismas gadu attālumā no Zemes Ziemeļu Vainaga zvaigznājā. Uzliesmojumu pirmo reizi novēroja 1866. gadā Džons Birmingems, lai gan jau agrāk zvaigzne bija zināma miera stāvoklī kā 10.lieluma zvaigzne. Iespējams, ka tā ir novērota1217. gadā unarī 1787. gadā.Schaefer, Bradley E. (November 16, 2023). Evans, James (ed.). "The recurrent nova T CrB had prior eruptions observed near December 1787 and October 1217 AD". Journal for the History of Astronomy. 54 (4). SAGE Publishing: 436—455. arXiv:2308.13668. Bibcode:2023JHA....54..436S. doi:10.1177/00218286231200492. ISSN 0021-8286. LCCN 73618135. OCLC 645363374. 1946. gada februārī Maikls Vudmens, 15 gadus vecs skolnieks no Velsas, novēroja zvaigznes uzliesmojumu, pēc tam uzrakstīja žurnālam “Astronomer Royal” un tas noveda pie teorijas, ka zvaigzne uzliesmo ik pēc 80 gadiem un nākamais uzliesmojums, domājams, notiks pirms 2027. gada.

 Nomenklatūra 
Ziemeļu Vainaga T jeb T Coronae Borealis (saīsināti TCrB jeb neoficiāli T Cor Bor)Starrfield, Sumner; Bose, Maitrayee; Woodward, Charles E.; Perron, Isabelle; Shaw, Gargi; Evans, Aneurin; Iliadis, Christian; Hix, W. Raphael (June 1, 2024). "The evolution leading to a thermonuclear runaway". Bulletin of the American Astronomical Society. 56 (7): 132.01. Bibcode:2024AAS...24413201S. ISSN 0002-7537. OCLC 1479434. ir maiņzvaigznes apzīmējums, kam raksturīgi lielie latīņu burti. Tai ir arī Spožāko zvaigžņu kataloga apzīmējums HR 5958 un Henrija Dreipera kataloga apzīmējums HD 143454.

Angliskais nosaukums "Uzliesmojošā zvaigzne" (Blaze Star) arī tiek bieži lietots kopš tās uzliesmojuma 1866. gadā, un IAU Zvaigžņu nosaukumu darba grupa to oficiāli apstiprināja 2025. gada 22. septembrī.

 Apraksts 
alt=dot graph|left|thumb|Zvaigznes spožuma līkne ap tās 1946. gadu uzliesmojumu
Zvaigznes parastais redzamais spožums ir aptuveni 10. zvaigžņu lielums, kas ir tuvu tipisku binokļu saredzamības robežai. Ir novēroti divi labi dokumentēti uzliesmojumi, kas sasniedza lielumu 2,0 1866. gada 12. maijā un 3,0 1946. gada 9. februārī, lai gan jaunāks raksts uzskata, ka 1866. gada uzliesmojums bijis ar iespējamu maksimālo spožumu2,5± 0,5.Schaefer, Bradley E. (2010). "Comprehensive Photometric Histories of All Known Galactic Recurrent Novae". The Astrophysical Journal Supplement Series. 187 (2). IOP Publishing: 275—373. arXiv:0912.4426. Bibcode:2010ApJS..187..275S. doi:10.1088/0067-0049/187/2/275. S2CID 119294221. Pat tad, kad maksimālais lielums ir 2,5, šī atkārtotā nova ir blāvāka nekā 100 spožākās zvaigznes nakts debesīs, bet viegli saskatāma ar neapbruņotu aci.
alt=diagram of a red giant star and smaller companion star which is accreting gas from its companion|left|thumb|Versija par abu sistēmas zvaigžņu attiecību pēc Krafta un Staniševska aprēķiniem
T CrB ir bināra sistēma, kas satur lielu vēsu zvaigzni un mazāku karstu zvaigzni. Aukstā komponente ir sarkanais milzis, kas pārnes savu materiālu uz karsto komponenti. Karstā komponente ir baltais punduris, ko ieskauj akrēcijas disks, kas viss ir ieslēpts blīvā sarkanā milža materiāla mākonī. Kad sistēma ir miera stāvoklī, sarkanais milzis dominē redzamās gaismas izvadē, un sistēma izskatās kā M3 milzis. Karstā komponente veicina zināmu emisiju un dominē ultravioletā starojuma izstarotajā daudzumā. Uzliesmojumu laikā materiāla pārnešana uz karsto komponenti ievērojami palielinās, karstā komponente izplešas un sistēmas spožums palielinās par vairākiem lieluma līmeņiem.
alt=dot graph|left|thumb|AAVSO gaismas līkne no 2008. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 17. novembrim uzrāda rotējošu elipsoidālu mainību

Sistēmas abas sastāvdaļas apriņķo viena otru ik pēc 227,5528 dienām. Orbīta ir gandrīz apļveida un slīpa61,5° leņķī. Primārās komponentes orbītas rādiuss ap masas centru ir 0,96 AV.Munari, U.; Walter, F.; Masetti, N.; Valisa, P.; Dallaporta, S.; Bergamini, A.; Cherini, G.; Frigo, A.; Maitan, A. (July 31, 2025). "T CrB: overview of the accretion history, Roche-lobe filling, orbital solution, and radiative modeling". Astronomy and Astrophysics. 701: A176. arXiv:2507.23323. Bibcode:2025A&A...701A.176M. doi:10.1051/0004-6361/202555917.

 2016.—2025. gads 
2016. gada 20. aprīlī Sky & Telescope ziņoja par ilgstošu spilgtuma pieaugumu kopš 2015. gada februāra no 10,5 zvaigžņlieluma līdz aptuveni 9,2 zvaigžņlielumam. Līdzīgs notikums tika ziņots 1938. gadā, kam sekoja vēl viens uzliesmojums 1946. gadā. Līdz 2018. gada jūnijam zvaigzne bija nedaudz aptumšojusies, taču joprojām saglabājās neparasti augsta aktivitāte. Līdz 2023. gada vidum tā bija samazinājusies par 0,35 zvaigžņlielumiem jeb aptuveni 28 %; tas bija tās zemākais spilgtums, kas novērots kopš 2016. gada. Līdzīgs notikums bija gadu pirms 1946. gada uzliesmojuma, liekot dažiem prognozēt izvirdumu pirms 2024. gada septembra. Līdz 2026. gada janvārim šāds uzliesmojums vēl nav novērots, lai gan daži ir prognozējuši, ka tas ir nenovēršams.
 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Zvaigznes
Kategorija:Ziemeļu Vainags