Itālijas renesanse

Itālijas renesanse ir Renesanses kultūras un intelektuālais periods Itālijā, kas aptver aptuveni 14.–16. gadsimtu un tiek uzskatīts par renesanses kustības sākumpunktu Eiropā. Tā iezīmēja pāreju no viduslaikiem uz jauno laiku kultūru, balstoties uz pastiprinātu interesi par antīkās Grieķijas un Romas kultūras mantojumu. Itālijas renesansi raksturoja humānisms, indivīda radošo spēju izcelšana un sekulāras pasaules uztveres nostiprināšanās līdzās kristīgajai teoloģijai.

Itālijas renesanses attīstību veicināja Itālijas pilsētvalstu, piemēram, Florence, Venēcijas un Milānas, ekonomiskā un politiskā konkurence, kā arī bagāto mecenātu, īpaši Mediči dzimtas, atbalsts mākslai un zinātnei. Šajā periodā radās nozīmīgi sasniegumi mākslā, arhitektūrā, literatūrā un zinātnes jomā, kā arī jauna interese par dabas un cilvēka empīrisku izpēti.

Itālijas renesanses mākslā īpaša nozīme bija perspektīvas un proporciju teorijas attīstībai, cilvēka anatomijas studijām un antīko formu atdzīvināšanai. Nozīmīgākie perioda pārstāvji bija Leonardo da Vinči, Mikelandželo un Rafaēls, kuru darbi kļuva par Eiropas mākslas kanonu. Filozofijā un politiskajā domā renesanses idejas spilgti pauda Nikolo Makjavelli, kurš sekulāri analizēja varas un valsts darbības principus.

Itālijas renesanse būtiski ietekmēja turpmāko Eiropas kultūras un intelektuālo attīstību, sagatavojot pamatu Apgaismības laikmetam un modernajai zinātniskajai domāšanai.

 Ārējās saites 

Kategorija:Renesanse
Kategorija:Itālijas vēsture
Kategorija:Kultūras vēsture