Karolineri

Karolineri (), no vārda Carolus, kas ir vārda Kārlis latīņu forma, ir termins, ko lieto, lai aprakstītu Zviedrijas armijas karavīrus Zviedrijas karaļu Kārļa XI un Kārļa XII valdīšanas laikā, un īpaši no 1680. gada, kad Kārlis XI ieviesa absolūto monarhiju un uzsāka virkni plašu militāro reformu, līdz pat Kārļa XII nāvei 1718. gadā.

Karolineri ir īpaši saistīti ar Kārli XII un viņa kampaņām Lielajā Ziemeļu karā (1700—1721), kuru laikā viņi guva virkni iespaidīgu uzvaru, bieži vien pret ievērojami lielākiem ienaidnieka spēkiem, un nostiprinājās kā viena no bīstamākajām un cienījamākajām armijām Eiropā. Tomēr galvenā Zviedrijas lauka armija tika gandrīz pilnībā iznīcināta pēc sakāves Poltavas kaujā, un šis karš galu galā beidzās ar pilnīgu zviedru sakāvi un Zviedrijas impērijas sabrukumu.

Kopumā Kārļa XII dienestā Lielajā Ziemeļu karā gāja bojā  karavīru no Zviedrijas, Somijas un Baltijas provincēm, galvenokārt ar karu nesaistītu iemeslu dēļ. Divas trešdaļas no tiem jeb vairāk nekā  gāja bojā laikā no 1700. līdz 1709. gadam. Šie zaudējumi veidoja neparasti lielu procentuālo daļu no pirmskara iedzīvotāju skaita, kas bija 2,5 miljoni. Ir zināms, ka zviedru pretinieku (galvenokārt Krievijas, Polijas-Lietuvas, Dānijas-Norvēģijas un dažādu Ziemeļvācijas valstu) zaudējumi bija vēl lielāki.Clodfelter, M. (2008). Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492—2015 (3rd ed.). McFarland. Page 94.

 Karolineru armijas izveidošanās 
Septiņpadsmitā gadsimta sākumā un vidū Zviedrijas Karaliste izveidoja lielu impēriju Baltijas jūras reģionā un Ziemeļvācijā. Tās panākumi lielā mērā balstījās uz bruņoto spēku kvalitāti, kas bija daudzu inovāciju pionieri, kuras vēlāk pārņēma citas Eiropas armijas, un šī armija bija labi organizēta un kopumā labi vadīta. Tomēr Kārļa XI valdīšanas sākumā, kad karalis vēl bija bērns un valsti vadīja reģentu padome Magnusa Gabriela Delagardija vadībā, militārajam spēkam ļāva piedzīvot lejupslīdi; daudzi reģenti bija atklāti korumpēti, un šajā periodā bija plaši izplatīta karalisko ieņēmumu piesavināšanās.

Bruņoto spēku pagrimums gandrīz noveda pie katastrofas Skones kara laikā (1675—1679), kad Zviedrijai uzbruka Dānija-Norvēģija. Uzbrucējus galu galā atsita, bet tikai pēc daudzām neveiksmēm un ar šausminošiem zaudējumiem; patiesībā 1676. gada Lundas kauja tiek plaši uzskatīta par asiņaināko kauju, kas jebkad ir izcīnīta Skandināvijā.

Zviedrijas armijas grūtības Skones kara laikā pārliecināja Kārli, kurš tobrīd jau bija sasniedzis pilngadību, ka Zviedrijas valsts pilnīga reforma ir nepieciešama, lai garantētu Zviedrijas impērijas drošību. Tāpēc 1680. gadā viņš ieviesa absolūto monarhiju, gāžot iepriekšējo daļēji konstitucionālās monarhijas sistēmu saskaņā ar 1634. gada Valdības aktu, atjaunoja karaliskās finanses, izmantojot tā saukto Lielo redukciju (aristokrātijas kronim piesavinātā īpašuma konfiskāciju), un uzsāka armijas atjaunošanu, jo īpaši pārskatot zemes sadales sistēmu.

 Taktika 
Lielā Ziemeļu kara laikā zviedru kājnieki izmantoja to, ko sauca par "Jauno bataljona karadarbības veidu". Šī kaujas tehnika, kas uz laiku tika regulēta 1694. gadā, noteica: "Kad bataljona komandieris pavēl: "Gatavojieties!", pīķneši paceļ savus pīķus un virzās uz priekšu, līdz viņi [bataljons] atrodas 70 soļu attālumā no ienaidnieka. Tiklīdz tiek dota komanda: "Divas aizmugurējās rindas, gatavojieties šaut!", šīs rindas virzās uz priekšu un dubulto abas priekšējās rindas. Tiklīdz abas aizmugurējās rindas ir izšāvušas, tās izvelk savus zobenus." "Un, tiklīdz abas priekšējās rindas ir pavirzījušās uz priekšu, abas aizmugurējās rindas tuvojas aiz abām priekšējām rindām, pēc kā viss bataljons šajā slēgtajā formācijā, dziļi un plaši, soļo ienaidnieka virzienā, līdz bataljons atrodas 30 soļu attālumā no tiem. Tad tiek dota komanda: "Divas priekšējās rindas, gatavojieties šaut!" Tiklīdz atskan šāviens, viņi izvelk zobenus un metas ienaidnieka rindās."

Karolīneru kājniekiem noteiktā uzbrukuma metode ievērojami mazāk uzsvēra šaujamieroču izmantošanu nekā tuvcīņas ieroču izmantošanu. Patiešām, saskaņā ar šo noteikumu katram musketierim bija jāizšauj viens šāviens pirms tuvcīņas un pēc tam jāizmanto tikai zobens vai bajonete. Pievienojiet tam faktu, ka pīķneši — trešdaļa bataljona — nebija bruņoti ar citiem ieročiem, izņemot tuvcīņas ieročus.
Karolineru bataljona uguns taktika ļāva ievērojami ātrāk uzbrukt nekā toreizējā nepārtrauktās uguns metode. Shematiski šis pēdējais izkārtojums nozīmēja, ka bataljons platumā tika sadalīts, teiksim, astoņās (vai četrās, vai sešpadsmit) vienāda skaita vienībās (vados), kuras šeit varam numurēt no 1. līdz 8., skaitot no labās puses, un šie vadi atklāja uguni viens pēc otra: 1. un 5., tad 2. un 6., tad 3. un 7. un tā tālāk, kamēr atlikušie vadi pēc iespējas ātrāk pārlādēja ieroci. Tā kā visam bataljonam bija jāapstājas katru reizi, kad kāda vienība atklāja uguni, virzība uz priekšu bija salīdzinoši lēna. Turpretī Karolineru kājnieku līnijai visa uzbrukuma laikā nebija jāapstājas, lai izšautu uguni vairāk kā divas reizes.

 Atsauces 

 Literatūra 







 Ārējās saites 

 Militaria
 Karoliner 
 Svenskalifcomp.se 

Kategorija:Militārisms Zviedrijā