Fika

Fika ir zviedru kultūras tradīcija, kas nozīmē atpūtas pauzi kombinācijā ar kafijas, tējas vai citu dzērienu lietošanu un bieži vien ar kafijas maizītēm, sviestmaizēm vai citiem našķiem. Fika var notikt, piemēram, kafejnīcā vai konditorejā, darba vietā, kā baznīcas kafijas pauze, mājās un arī ārpus telpām. Fika parasti ir saistīta ar sociālajām attiecībām, lai gan ir iespējams fikot vienatnē. Vārdu "fika" lieto gan kā darbības vārdu, gan lietvārdu. Fika 21. gadsimtā tiek izmantota, lai reklamētu Zviedriju un zviedru sabiedrības kultūru globāli.

 Definīcija un izplatība 
Pastāv dažādi fika veidi. Daļēji tā var būt pauze no darba, bet arī brīvā laika aktivitāte un veids, kā iepazīt kādu, piemēram, kā alternatīva randiņiem vai tikšanās reizēm. Pilnvērtīgs lielāks ēdiens kā pusdienas vai vakariņas pats par sevi netiek saukts par fika. Tomēr var fikot tieši pēc ēdienreizes, ko dažreiz sauc "paņemt fiku pie ēdiena". Fika var būt daļa no uzmanības izrādīšanas vai godināšanas un tad parādīties vārdu salikumos kā dzimšanas dienas fika, kāzu fika vai bēru fika. Vārdu salikums ātrā fika atrodams Zviedrijas Akadēmijas vārdnīcā un tiek aprakstīts kā "ikdienišķs". To lieto gan par īsu fika pauzi, gan par receptēm fika maizītēm un tamlīdzīgiem produktiem, kas ir ātri pagatavojami.

 Fika darba vietās 
Fika parasti sastopama zviedru darba dzīvē kā fika pauze vai fika atpūta – fika kopā ar kolēģiem. Bieži tā notiek noteiktos laikos – piemēram, reizi priekšpusdienas vidū (aptuveni plkst. 9:00-10:00) un reizi pēcpusdienas vidū (aptuveni plkst. 14:00-15:00), bet fika laiki var atšķirties starp darba vietām. Pauze ir daļa no apmaksātā darba laika, un darba vietā to var pavadīt fika telpā vai pusdienu telpā. Šī tradīcija tiek uzskatīta par daļu no zviedru kultūras. Tiek uzskatīts, ka zviedru fika tradīcija dod iespēju plašākai viedokļu apmaiņai un labākai izpratnei darba kolēģu starpā.

 Vēsture 

 Kafijas ienākšana Zviedrijā 

1657. gadā karalis Kārlis X Gustavs nosūtīja politiķi un diplomātu Klāsu Rolambu uz Konstantinopoli sarunām ar sultānu. Sarunas neizdevās, bet ceļojuma laikā Klāss Rolambs kļuva par pirmo zviedru, kas nogaršoja kafiju. Fika kultūra tomēr tiek saistīta ar kafijas ieviešanu Zviedrijā 1685. gadā, kad pirmā kafija ieradās Zviedrijā. Sākumā kafiju pārdeva aptiekās ar mērķi atvieglot slimības. Kafija pēc tam guva savu lielo izrāvienu 18. gadsimta sākumā, kad Kārlis XII ieviesa šo dzērienu Zviedrijā.

 18. gadsimts līdz 20. gadsimta 70. gadiem 
18. gadsimtā kafija kļuva par populāru dzērienu un baudīšanas līdzekli pilsētas iedzīvotāju un muižniecības vidū. 1740. gadā viena skālmārciņa (skålpund) kafijas maksāja piecdesmit taleru vara naudā, kas atbilda zemnieka strādnieka visai gada algai un radīja kafijas dzeršanas augsto statusu. 18. gadsimta vidū tika ieviesti vairāki kafijas dzeršanas aizliegumi: 1756.–1759., 1794.–1796., 1799.–1802. un 1817.–1823. gadā.

18. gadsimta sākumā Stokholmā atvēra pirmo kafijas namu, un 1728. gadā pilsētā bija piecpadsmit kafijas namu. Kafijas namos dzēra ne tikai kafiju, bet arī alu un degvīnu. 18. gadsimtā varas iestādes uzskatīja, ka Stokholmas kafejnīcas ir problemātiskas alkohola pasniegšanas dēļ. Kafija bija dārgāka nekā alus, vīns un stiprie alkoholiskie dzērieni. Kad apmeklētāji iereiba, tas bija cēlonis kautiņiem un troksnim. Daudzi viesi arī spēlēja kārtis par naudu, kas bija aizliegts. Sākotnējiem kafijas namiem tādēļ bija vairāk kopīga ar krodziņiem nekā ar mūsdienīgajām kafejnīcām. Stokholmā 19. gadsimta 80. gados bija vairāk nekā 800 kafejnīcu, kurās tika pasniegts alkohols un 30, kur varēja arī pirkt kafiju.

Sākumā kafijas namus apmeklēja galvenokārt augstākā šķira. Galvenokārt vīrieši no augstākās šķiras pavadīja daļu sava brīvā laika kafijas namos, kur diskutēja par politiku un spēlēja vieglas spēles.

19. gadsimtā sāka parādīties vairāk publisko vietu ar kafijas pasniegšanu, vienlaikus arvien vairāk sāka patērēt kafiju mājās. Kafijas dzeršana 19. gadsimtā izplatījās no cilvēkiem ar augstu statusu līdz tam, ka kafija kļuva pieejama arī mazāk turīgiem sabiedrības slāņiem. Tādējādi kafija kļuva par tautas dzērienu 19. gadsimta otrajā pusē, un to dzēra gandrīz tikpat daudz kā degvīnu. Kad restorāni, darba vietas un baznīcas sāka pasniegt kafiju dažādos pasākumos, šis dzēriens kļuva arī par sociālu aktivitāti. Kopš tā laika kafijas patēriņš ir audzis, īpaši sieviešu vidū, izņemot kara laika periodus. 19. gadsimtā bija ierasts, ka kafiju daļēji vai pilnībā vārīja no kafijas nogulsnēm vai gatavoja ar kafijas aizstājēju. Aizstājējs varēja, piemēram, sastāvēt no zirņiem, cigoriņa saknēm, graudaugiem vai cietām, mazām rudzu maizītēm. Tos cepa, grauzdēja un samīkstināja, lai vai nu sajauktu ar īstajām kafijas pupiņām, vai aplietu. Kafijā bieži izmantoja ādas gabalu kafijas attīrīšanai. Ādas gabals, kas pievilka duļķes, parasti bija žāvētas zivs ādas gabals. 20. gadsimta sākumā kļuva ierasts kafijā pievienot kafijas krējumu vai saldo krējumu.

Zviedri patērēja visvairāk kafijas pasaulē laikposmā no 1920. līdz 1970. gadam. Kafija ir svarīga fika sastāvdaļa, un iemesls, kāpēc Zviedrijā patērēja vairāk kafijas nekā citās valstīs, bija tas, ka zviedri kafiju dzēra mājās, kamēr citur pasaulē kafiju biežāk dzēra publiskajās vietās.

 Kafijas maizīšu attīstība 
Pirms 19. gadsimta bija ierasts cept smalkmaizītes, kas vārītas taukos, piemēram, rosette cepumus un klenät maizītes, bet arī kliņģerus un anīsa maizītes. Dažreiz izmantoja arī īpašus rīkus cepšanai pār atklātu uguni. Dzelzs vafeļu gatavotājs, rånjärn un munkpanna bija ierasti šajā laikā. 19. gadsimta beigās sāka veidoties tas, ko 21. gadsimtā sauc par kafijas maizītēm Zviedrijā. Tas bija saistīts ar palielinātu presētā rauga, kviešu miltu un cukura pieejamību, kā arī to, ka dzelzs plītis kļuva pieejamākas. Zviedrijā kviešu miltu pieejamība ilgu laiku bija saistīta ar svētkiem un turīgām ģimenēm. Kvieši neiztur aukstumu, un tādēļ kviešu audzēšana nevarēja paplašināties tālāk par Dienvidzviedriju līdz pat 18. gadsimta vidum. Valsts ziemeļu daļā tā vietā izmantoja auzas, miežus vai rudzus. 19. gadsimta otrajā pusē kviešu milti kļuva pieejami visiem sabiedrības slāņiem. Kvieši 21. gadsimtā kļuva par dominējošo maizes graudu ar vislabākajām cepšanas īpašībām no visiem graudaugiem. 19. gadsimta 50. gados sākās arī rauga industriālā ražošana Esperēdā (Äsperöd), Skones lēnē. Gan industriālajai cepšanai, gan mājas vajadzībām raugs bija ļoti svarīgs un efektīvs.

Ap 19. gadsimtu cukurs bija prece ar ļoti ekskluzīvu un augstu vērtību. 19. gadsimta 70. gados sāka ražot biešu cukuru, un vietējā cukurbiešu audzēšana pieauga, kas palielināja cukura pieejamību, ko varēja izmantot fika maizītēs. 19. gadsimtā dzelzs plītis kļuva ļoti izplatītas un radīja priekšnoteikumus plašākai konditorejas izstrādājumu gatavošanai, tostarp mājas apstākļos. Pēdējais minētais tomēr bija aizliegts laikā no 1430. līdz 1840. gadiem. Tolaik cunftu sistēmai bija monopols uz cepšanu. Tikai pēc cunftu sistēmas izzušanas atļāva cept mājās. Dzelzs plīts krāsns nebija piemērota lielajai maizes cepšanai, bet tā labi derēja kūku cepšanai. Saistībā ar palielināto pieejamību radās daudzas kūku receptes. Mūsdienīgai fika kultūrai raksturīgas kafijas maizītes ir, piemēram, cukurkūka, kanēļmaizīte, princeses kūka, šokolādes bumbiņa un dažādas sīkkūciņas.

 Kafijas uzņemšanas tradīcija 
Saistībā ar kafijas lietošanas pieaugumu, 18. gadsimtā radās fenomens kafijas uzņemšana. Kafijas uzņemšanās sievietes satikās, piedāvājot kafiju un septiņu veidu kūkas. Mājsaimniecēm šāda pulcēšanās pildīja svarīgu funkciju un daudzām bija vienīgā iespēja apmainīties ar pieredzi un satikties ar citām sievietēm. Sieviešu sabiedrība mājās varēja tikt uztverta kā drauds sociālajai kārtībai, kur vīrietim vajadzēja būt pilnīgai kontrolei. Kafijas uzņemšana bija arī iespēja, kad mājsaimniecības varēja sevi parādīt. Kafijas uzņemšana ir pirmais fenomens, kas līdzīgs mūsdienu fikai. Šis fenomens dažādās formās pastāvēja jau 18. gadsimta beigās, bet kafijas uzņemšana ar mājās ceptām kūkām 20. gadsimtā kļuva par standarta veidu, kā cilvēki satikās Zviedrijā.

Uzskata, ka vārdu salikums kafijas uzņemšana radies no tā, ka uzaicinājuma laikā sievietes plēsa vecu audumu lupatās vai spilvenu pildījumam, vienlaikus dzerdamas kafiju un sarunājoties. Tā tika apvienots patīkamais ar lietderīgo, kamēr tika baudītas saimnieces ceptās kūkas. Uzaicinājuma forma ar kafiju un dažādu veidu kūkām 18. gadsimtā bija paredzēta tikai augstākās šķiras dāmām. Dažkārt tika aicināts arī mācītājs, un viņam paredzēja īpašu, skaistāku audeklu zem kafijas trauku komplekta – tā saukto mācītāja audeklu. Kafijas uzņemšanas vēlāk 19. gadsimtā kļuva ierastas vairākos sabiedrības slāņos, kad vietējā cukurbiešu audzēšana pazemināja cukura cenu, kā arī dzelzs plīts atviegloja cepšanu mājās.

Kafijas uzņemšanas laikā saimniecei, saskaņā ar pieņemtajām normām, vajadzēja pulcēt viesus ap dekoratīvu galdu ar rakstainiem porcelāna traukiem, izšūtu galdautu, ziediem vāzē un dāsnu piedāvājumu ar kūkām, mīkstajām kūkām un sīkkūciņām. Klasiskā kafijas uzņemšana bieži sākās ar to, ka saimniece piedāvāja mīkstās kūkas, piemēram, smilšu kūku vai ruleti, lai pēc tam beigtu ar septiņu veidu sīkkūku šķīvi. Saskaņā ar tradīciju sievietēm bija jāņem pa vienai no katra veida, un atteikšanās no kāda veida liecināja par izglītības un audzināšanas trūkumu. Kafijas uzņemšana pēc tam noslēdzās ar kūku. 20. gadsimtā kūkas ļoti atšķīrās ar garnējumu un veidu. 50. gados pieprasītas bija mokas kūka, Sans rival un Casablancatårta. Kad sievietes tikās ikdienā uz šūšanas pulciņiem, drīkstēja pasniegt tikai vienu mīksto kūku un trīs veidu sīkkūciņas.

20. gadsimta otrajā pusē zviedri pārgāja uz konditorejas izstrādājumu pirkšanu veikalā, tā vietā lai ceptu mājās. Tā rezultātā kafijas uzņemšanas forma paplašinājās un tika aizstāta ar daudzveidīgāku fikošanu mājās, kafejnīcā un darbā.

 Tradīcijas demokratizācija 
20. gadsimta kafijas tradīcijas sabiedrībā ir skaidrs piemērs tam, kā saldie konditorejas izstrādājumi, kurus iepriekš uzskatīja par ekskluzīviem statusa objektiem, tika demokratizēti un ieauga vairāku sabiedrības slāņu sociālajā dzīvē. Ideālajai kafijas uzņemšanai 20. gadsimta vidū patiešām bija tās pašas izcilās īpašības kā turīgo ekskluzīvajiem deserta galdiem 19. gadsimtā.

Vēsturiski zviedri dzēra relatīvi lielus daudzumus kafijas, un kafijas dzeršana pirmām kārtām notika mājās. Sākumā to izmantoja tikai turīgie iedzīvotāji un sievietes. Dāmas augstākajos sabiedrības slāņos pulcējās kafijas uzņemšanās pilsoņu mājās, lai nododotos pļāpām pie kafijas tasītes un rokdarbiem. No 19. gadsimta vidus kafijas patēriņš izplatījās vairākos sabiedrības slāņos un kļuva par alternatīvu alkoholiskajiem dzērieniem, kas iepriekš raksturoja sabiedrības svinības. Tradicionālie alkoholiskie dzērieni bija dažādi alus veidi – bēru ceremonijām, ražas svinībām un pat vājš alus bērniem. Laika gaitā kafijas svinības kļuva par standarta formu pienācīgai dzīvei sabiedrībā. Tomēr laukos skaisti konditorejas izstrādājumi kafijas svinībās parādījās ar aizkavēšanos. Tur tā vietā pasniedza sausas lietas kā grauzdiņus, ko mērcēt kafijā, vai cukura gabaliņu, ko sūkāt.

20. gadsimta pirmajā pusē palielinoties kviešu miltu un cukura piedāvājumam, kombinācijā ar mūsdienīgākām plītīm, pakāpeniski kļuva ikdienišķi cept smalkmaizītes un saldas kūkas zviedru mājsaimniecībās. 40. gados cepšana bija kaut kas, ko sagaidīja no katras mājsaimnieces. 1945. gadā iznāca grāmata Septiņu veidu kūkas, kurai sekoja jauni izdevumi – 87. izdevums tika izdots 2005. gadā. Receptēm grāmatā vajadzēja būt viegli lasāmām, lētām un gardām. Grāmata bija pielāgota parastai mājsaimniecei un ikdienas dzīvei.

Laika posmā no 1920. gada līdz 1960. gadam kafejnīcām Zviedrijā bija ziedu laiks, un pēc tam to popularitāte nedaudz samazinājās. Iemesls bija sabiedrības attīstība, kas radīja augstāku dzīves līmeni un to, ka kļuva ierastāk satikties mājās. Ģimenes locekļu skaits samazinājās, un cilvēki dzīvoja lielākos dzīvokļos ar vairāk istabām. Kļuva arī ierastāk satikties mājās pie televizora, tā vietā, lai satiktos vietējās iestādēs.

 Konditoreju kultūra 
19. gadsimtā tam, kurš gribēja pirkt smalkākas konfektes un konditorejas preces, vajadzēja vērsties pie cukura maiznieka. Pirmie cukura maiznieki jau 17. gadsimtā tika ievesti no kontinenta, lai veiktu amatu zviedru galma dzīves vajadzībām, kur viņiem vajadzēja ražot ekskluzīvus cukura izstrādājumus karaliskajām ceremonijām un banketiem. 60. gados cukura maiznieki organizējās savā amata biedrībā, un 19. gadsimtā bija aptuveni 40 darbojošos cukura maiznieku dažādās adresēs Stokholmā. Gadsimta gaitā nodibinājās arī cukura maizniecības darbības mazākajās pilsētās, bet daudzās vietās to nebija nemaz. Daudzi no apmācītajiem konditoriem nāca no Vācijas un Šveices, un vairāki Stokholmas meistari bija izglītoti Francijā. Sākumā cukura maiznieki vadīja tirdzniecību parastā pārdošanas būdā, bet 30. gados tika ieviests kontinentālāks modelis saldumu un kafijas maizīšu pārdošanai. Cukura maiznieki sāka iekārtot savus veikalus saskaņā ar ārzemju normām – ar galdiem un krēsliem, kur klientiem tika piedāvāta vieta ēšanai un dzeršanai. Telpas parasti iekārtoja līdzīgā stilā ar noteiktiem standarta elementiem. Šeit piederēja grezns iekārtojums ar garām konditorejas vitrīnām, lieliem spoguļiem zelta rāmjos, izšūtiem aizkariem, lustrām, ziedu aranžējumiem, maziem apaļiem marmora galdiem un polsterētām sēdmēbelēm, kas apvilktas ar sarkanu samtu. Pie saldumiem pasniedza kafiju, tēju, liķierus un vīna maisījumus. Tādējādi bija nodibināta pirmā īstā konditoreja. Konditorejas 19. gadsimtā dažos gadījumos tika sauktas par šveicārijām, jo sākumā šveicāriešu cukura maiznieki dominēja šajā jomā.

Neskatoties uz kultūras un sociālajām sabiedrības izmaiņām, kas pārformēja cilvēku dzīves apstākļus, 21. gadsimta konditorejas veidotas aptuveni tāpat kā 19. gadsimtā. Klasiskā konditoreja, kurā atrodas vitrīnas ar konditorejas izstrādājumiem, mazi galdi un polsterētas mēbeles, kur var satikties un fikot, ir saglabāta līdz pat 21. gadsimtam.

 Izklaides konditorejās 
Konditorejas piedāvāja arī izklaidi. Kafejnīcās apmeklētāji varēja baudīt kafiju un saldumus, vienlaikus lasot uz vietas pieejamās avīzes. Dažreiz bija pieejamas arī sabiedrības spēles, biljards, šahs un azartspēles. Bija arī konditorejas, kas rīkoja burvju priekšnesumus un lugas, kā arī muzikālu vakara izklaidi. Tādā veidā Stokholmas cukura maiznieki kļuva par savdabīgiem izklaides organizētājiem, un viņu saldumi un fika maizītes sistemātiski tika saistītas ar izklaidi, greznību un sabiedrisko dzīvi. Konditorejās klienti varēja ērti sēdēt, labi paēst un dzert, nodarboties ar lasīšanu, cilvēku vērošanu un sarunāšanos. Saldumu pirkšana tātad nozīmēja iespēju izbaudīt visu sociālo un fizisko telpu ar visu, ko tas ietver, un konditoreju attīstība tāpēc bija svarīga komponente zviedru fika kultūrai.

 Pieejamība Stokholmā 
19. gadsimtā cukura maiznieku adreses Stokholmā bija koncentrētas ap divu veidu pilsētas vidēm – pie pastaigu ceļiem parkos un atpūtas vidēs, un pie elegantajiem komerciālajiem kvartāliem centrā. Konditorejas atradās gar Karalienes ielu (Drottninggatan), virzienā uz Valdības ielu (Regeringsgatan) ar dārgiem veikaliem apkārt un uz Ziemeļu tiltu pie Brunkebergstorga laukuma. Konditorejas tālāk varēja atrast Zviedrijas dārzkopības biedrībā, Karaļa dārzā un Bercelija parkā. Izklaides iestādes darbojās arī vairākās Jūrgordenas konditorejās.

 Augstākās šķiras dominēšana 
Stokholmas konditorejas atradās gar apgabaliem, kur dominēja augstākā šķira, un Stokholmas publiskā fika kultūra bija koncentrēta uz noteiktu iedzīvotāju daļu. Cukura maiznieku nomas līgumos bieži tika norādīts, ka konditorejas bija paredzētas "aprūpētai pilsoniskai publikai", nevis "īstajai strādnieku šķirai un neizglītotajai tautai". Cilvēki, kas apmeklēja konditorejas, tiek atkārtoti aprakstīti kā "kungi un dāmas" vai "kundzības" no "elegantās pasaules". Rēķinu grāmatas no Landeļa konditorejas uz Stora baznīcas nogāzes dod ainu par turīgu klientūru, ko raksturo bankieri, vairumtirgotāji, ierēdņi, muižniecības ģimenes, profesori un personas galma amatos.

Konditorejas vēlāk paplašinājās citās pilsētas daļās, uz piepilsētām un strādnieku rajoniem. Saldumi kopā ar izklaides aktivitātēm tātad kļuva pieejami vairāk cilvēkiem sabiedrībā. Konditorejas apmeklēšana kļuva par tautas ikdienas prieku. Arī jaunieši 50. gados sāka uzturēties konditorejās, lai satiktos.

 Sievietes vieta konditorejās 
Saskaņā ar 19. gadsimta uzskatu, vīrietis bija saistīts ar publisko telpu un sieviete ar privāto mājas sfēru. Turīgai sievietei nepienācās parādīties Stokholmas publiskajās vietās bez vīra, jaunkundzes vai vecākas sievietes radinieces pavadības.

19. gadsimta lielākajā daļā konditorejas apmeklēja galvenokārt vīrieši – gan kompānijās, gan vienatnē. Gadsimtu mijā 1900. gadā tomēr notika izmaiņas kafejnīcu un fika kultūrā. Konditoreja kļuva arī par vietu, kur pilsoniskās sabiedrības sievietes varēja uzturēties vienatnē, nezaudējot savu labo reputāciju. Šīs iepriekš vīriešu dominētās telpas pakāpeniski pārveidojās par vietām, kur arī sievietes jutās ērti un varēja atnākt bez pavadoņiem, lai baudītu fiku un sarunas. Pirms šīm pārmaiņām sieviete, kas kafejnīcā ieradās viena, riskēja tikt uzskatīta par tikumiski apšaubāmu vai nepieklājīgu. Apmeklējot konditorejas 20. gadsimtā, sievietes sāka izaicināt pastāvošās sabiedrības normas, tādējādi iegūstot iespēju baudīt savu brīvo laiku un dzīves priekus.

Sākumā tās bija galvenokārt sievietes, kas piederēja Stokholmas augstākajiem slāņiem, kas izmantoja un tikās sieviešu telpās. Sievietes no strādnieku šķiras tā vietā strādāja kā oficiantes, pat kad kafejnīcas bija vīriešu dominētas. No sievietēm, kas apmeklēja kafejnīcas, tika sagaidīts, ka viņas būs respektablas. Tā kā sieviešu telpas bija vieta sievietēm no augstākiem sabiedrības slāņiem, tas kļuva acīmredzams.

Iekļaujošāka konditoreju kultūra kļuva par paraugu valsts mazākajām pilsētām. Visbijā sieviešu sabiedrība tika piesaistīta Centrālajai kafejnīcai, kurai bija sava ieeja un sava istaba, kas veltīta pilsētas sievietēm. Kalmarā arī atvēra Kungu un Dāmu kafejnīcu, kur dāmas un kungi visos laikos tika apkalpoti ar fiku atsevišķās istabās.

 Darba vietu kultūra 
19. gadsimtā kafijas kultūra izplatījās uz vairākām tikšanās vietām, un kafija nostiprinājās arī darba tirgū. Pakāpeniski fika kļuva sinonīms ar plānotajām darba pauzēm gan priekšpusdienās, gan pēcpusdienās. Fika pauze darba vietā kļuva par sākumu darba dzīves demokratizācijai. Fika pauzē patiešām tikās visi uzņēmuma dalībnieki, gan izpilddirektors, gan darba vadītājs, un sarunājās kopā. Īsā brīdī dienas laikā hierarhijas tika nolīdzinātas, un fikojot kopā atvērās iespēja sarunām starp kolēģiem.

 Etimoloģija 
Vārds fika ar nozīmi dzert kafiju ir dokumentēts zviedru valodā kopš 1910. gada.Zviedrijas Enciklopēdiskā vārdnīca Saskaņā ar Hermana Palma grāmatu Slepenās valodas Zviedrijā (1910), šo vārdu lietoja cietumā Longholmenā, kā arī Stokholmas skursteņslauķi. Viņi lietoja arī vārdu fikhäck kafejnīcas apzīmēšanai, kur häck nozīmē māja ceļojošo tirgotāju (knallāru) slepenajā valodā, kas pazīstama kā mōnsings.

Valodnieks Larss-Gunars Andersons skaidro, ka vārds fika izveidojies, pārstatot zilbes vārdā kaffi (kas ir vecāka forma vārdam kaffe jeb "kafija"). Šādu zilbju pārstatīšanu sauc par atpakaļslengu (backslang). Vēlāk no šī darbības vārda radās lietvārds fik, apzīmējot "kafejnīcu" vai "konditoreju".

Malungā, Dalarnā, ādas apstrādātāji savulaik lietoja īpašu slepeno valodu, sauktu par ādas apstrādātāju valodu. Šajā valodā tika mainīta zilbju secība un skaņas Malungas dialektā. Šo valodu turpināja saglabāt un izplatīt ceļojošie tirgotāji, un vēl 1913. gadā to dokumentēja Ola Banbergs, veicot pētījumus Rietumdalarnā. Pēc Banberga pierakstiem, kafiju šajā valodā sauca par "fäka" vai "fik" (atvasināts no dialektālā vārda kaffä), bet kafijas kannu dēvēja par "fäkanapa". Banbergs uzskata, ka vārds "fika" nav obligāti cēlies tikai no Stokholmas slenga, bet tam varētu būt arī cita izcelsme.

Interesanti, ka līdzīgs process vērojams arī franču slengā verlan, kur vārds féka tiek lietots standarta franču vārda "café" (kafija) vietā.
Mūsdienu zviedru valodā sastopamas abas dzimtes formas: ett fika (nekatrā dzimtē) un en fika (vīriešu dzimtē), ko apstiprina gan SAOL (2015), gan SO (2021). Kā darbības vārdu to loka formās fikade (pagātnē) un fikat (divdabja formā).

 Kafejnīcu ķēdes 
Kafejnīcu un konditoreju ķēžu dibināšana Zviedrijā 20. gadsimtā ir ietekmējusi fika kultūru un kafejnīcas dzīvi Zviedrijā. Tā vietā, lai sēdētu un baudītu fiku, var ņemt līdzi kafiju papīra krūzē ceļā uz darbu, sanāksmi vai pastaigā. Darbojošās kafejnīcu ķēdes Zviedrijā 21. gadsimtā ir, piemēram, Espresso House, Wayne's Coffee, Gateau un Coffeehouse by George.

 Fika dienas 
Zviedrijā ir tradīcija svinēt tematiskās dienas, kas saistītas ar dažādu konditorejas izstrādājumu veidiem. Vecākās tematiskās dienas, kas saistītas ar kristīgajām tradīcijām, ir, piemēram, tauku otrdiena un vafeļu diena. Ir arī tematiskās dienas, kas radušās citiem mērķiem.
+NosaukumsDatumsSīkkūciņas diena6. janvārisBurkānu kūkas diena3. februārisTauku otrdiena3. februāris–9. martsPunša rullīša diena7. martsMazarīna diena13. martsKūkas diena14. martsBudapeštas konditorejas izstrādājuma diena1. maijsŠokolādes bumbiņas diena11. maijsMafina diena27. maijsPrinceses kūkas diena14. jūlijsRullētās kūkas diena9. augustsŠokolādes biskvīta diena9. septembrisKanēļmaizītes diena4. oktobrisLimpīgās kūkas diena7. novembrisPiparkūkas diena9. decembris

 Citas nozīmes 
Vārds fika pastāv un ir pastāvējis zviedru valodā ar citām nozīmēm ilgi pirms tas sāka apzīmēt augstāk minēto fenomenu. Darbības vārds "fika" pastāv ar, cita starpā, nozīmēm "steigties, traukties, ātri doties (kaut kur)", "būt dedzīgi aktīvam, (dedzīgi) censties", "būt dzīvīgām vēlmēm, tiekties pēc, stāvēt pēc". Šis fika atrodams izteicienos kā "ziņkārīgs" un "fika pēc (kaut kā)".

Paralēli pastāv vārda fika lietojums, kur nozīme ir tikai "kafija", kā "tase fika" (tase kafijas).

Arī auglis vīģe senākos laikos tika dēvēts "fika".

 Atsauces 

Kategorija:Zviedrijas kultūra
Kategorija:Kafija