Senitāļu rakstības

Senitāļu rakstības () ir radniecīgu rakstības sistēmu kopums, ko Senajā Itālijā lietoja dažādas tautas 1. gadu tūkstotī p.m.ē., pirms latīņu rakstības galīgās nostiprināšanās. Šīs rakstības sistēmas tika izmantotas vairāku itāļu un neitāļu tautu valodu pierakstīšanai, tostarp etrusku.

Vecitāļu rakstība veidojās, balstoties uz grieķu alfabēta rietumu (halkīdiešu) paveidu, kas Itālijā nonāca caur grieķu kolonijām Dienviditālijā. No šī pamata izveidojās vairāki lokāli rakstības varianti, kas atšķīrās gan burtu formās, gan to fonētiskajās vērtībās.

Vecitāļu rakstības sistēmas nebija vienotas — katra tauta un pat atsevišķi reģioni pielāgoja burtu kopumu savas valodas fonoloģijai. Rakstība parasti tika lietota uz akmens, metāla un keramikas priekšmetiem, kā arī reliģiskos un juridiskos uzrakstos. Agrīnajos posmos bieži sastopama rakstīšana no labās uz kreiso pusi, kā arī bustrofēdona princips.

No vecitāļu rakstībām vēsturiski nozīmīgākā ir etrusku rakstība, jo tieši caur to izveidojās agrīnais latīņu alfabēts. Romieši pārņēma etrusku burtu sistēmu, to vienkāršoja un pielāgoja latīņu valodas vajadzībām, tādējādi nodrošinot pāreju no reģionāliem rakstības paveidiem uz vienotu latīņu rakstības tradīciju.

Līdz ar Romas Republikas un vēlāk Romas impērijas paplašināšanos vecitāļu rakstības pakāpeniski izzuda, tās aizstājot ar latīņu alfabētu. Tomēr to nozīme rakstības vēsturē ir būtiska, jo tās veido starpposmu starp grieķu alfabētu un vienu no ietekmīgākajām rakstu sistēmām pasaulē — latīņu rakstu.

Būtiski ir nošķirt vecitāļu rakstību no latīņu alfabēta šaurā nozīmē. Vecitāļu rakstība apzīmē vairākas paralēli pastāvējušas rakstības sistēmas, savukārt latīņu alfabēts ir tikai viens — vēsturiski veiksmīgākais — šo sistēmu pēctecis.

 Ārējās saites 

Kategorija:Alfabēti
Kategorija:Senās rakstības
Kategorija:Senā Itālija