Uzvārdu latviskošana

Uzvārdu latviskošana ir svešvalodu uzvārdu aizstāšana ar latviešu valodai fonētiski un morfoloģiski atbilstošām formām vai jauniem, latviskas cilmes uzvārdiem, lai nodrošinātu vienotu latviešu personvārdu sistēmu un stiprinātu nacionālo identitāti. Uzvārdu latviskošana ietver:

 svešvalodu uzvārdu kalkus latviešu valodā (piemēram, Grīnbergs — Zaļkalns),
 svešvalodu uzvārdu pielāgošanu latviešu valodas fonētikai un gramatikai (piemēram, Schmidt — Šmits),
 svešvalodu uzvārdu aizstāšanu ar nozīmes ziņā nesaistītiem latviskas cilmes uzvārdiem.

Pirmais uzvārdu latviskošanas vilnis sākās 1920. gada beigās, kad Latvijas Satversmes sapulcē pieņēma likumu „Par uzvārdu maiņu”, lai sakārtotu latviešu personvārdu sistēmu neatkarību pasludinājušajā Latvijā un nostiprinātu latviešu tautas identitāti, bet otrais uzvārdu latviskošanas vilnis sākās 1939. gadā, kad autoritārajā Kārļa Ulmaņa režīma laikā Ministru kabinets pieņēma likumu „Par nelatvisko uzvārdu maiņu”, kurā īpaši bija uzsvērts tautības princips.

Pavisam no 1920. līdz 1940. gadam tika iesniegti 9378 uzvārdu maiņas pieteikumi, kas kopā ar ģimenes locekļiem skāra  cilvēkus.

 Vēsture 
Uzvārdu latviskošanas pirmsākumi meklējami 19. gadsimta otrajā pusē, Pirmās atmodas laikā kā pretspars Krievijas Impērijā valdošajai praksei latviešiem vāciskot vai krieviskot uzvārdus.

1922. gadā vārdu Mariss Vētra pieņēma Morics Blumbergs, bet 1930. gadā savu uzvārdu uz "Zaļkalns" latviskoja mākslinieks Teodors Grīnbergs.

1940. gada 4. janvārī Latvijas Radiofonā speciālisti skaidroja jaunā likuma par uzvārdu maiņu piemērošanas kārtību. 9. janvārī jaunus uzvārdus ieguva pirmie piecpadsmit pretendenti. Starp viņiem bija arī prezidenta privātsekretārs Jānis Cimermanis, kurš kļuva par Rudumu. Citas pieteiktās maiņas bija, piemēram, Gribusts-Gržibovskis, kurš kļuva par Gribustu, Dulbinskis-Keišs — par Apsīti, Korņilovs — par Lejnieku, Bogdanovs-Spūlis-Spūļs — par Spūli, Vilks-Vilciņš-Volks — par Vilciņu, Petrovs — par Mauriņu, Petržilka — par Pabērzu, Ubags — par Taimiņu, Sūdiks — par Arāju u.c.

 1939. gada likums „Par nelatvisko uzvārdu maiņu” 
1939. gada 21. decembrī Ministru kabinets pieņēma likumu „Par nelatvisko uzvārdu maiņu”, kurā noteica, kādos gadījumos uzvārdus bija iespējams mainīt. Likuma mērķis bija atvieglot uzvārda maiņu latviešu tautības valsts pilsoņiem, kuri vēlējās atbrīvoties no nelatviskiem vai nepiemērotiem uzvārdiem. Oficiālā propaganda uzsvēra, ka jaunie uzvārdus izvēlējušies cilvēki esot „īsteni Latvijas patrioti”. Likums ieviesa šādas normas:

 Atvieglojumus procedūrā — samazinātu dokumentu iesniegšanas prasību (piemēram, sludinājuma termiņu saīsināja no trim mēnešiem līdz divām nedēļām) un nelielu maksu sludinājumam Valdības Vēstnesī.
 Tautības principu — latviskus uzvārdus drīkstēja izvēlēties tikai latviešu tautības pilsoņi, bet nelatviešiem šādas tiesības nebija.
 Iemesli uzvārdu maiņai — mainīt uzvārdu ļāva, ja tas bija nievājams, neglīts, nepiederēja tautībai, bija pārāk izplatīts vai sastāvēja no vairākiem vārdiem, kā arī citu iemeslu gadījumā, ko atzīst Iekšlietu ministrs.
 Jauno uzvārdu darināšana — prasīja izvēlēties labskanīgus, retāk sastopamus un neatkarīgus latviešu uzvārdus, iesakot iedvesmu ņemt no latviešu literatūras un vietvārdiem.
 Ģimenes vienotība — uzvārda maiņu pieteikt varēja visa ģimene vienotā lūgumā; bērni līdz 16 gadiem automātiski ieguva vecāku izvēlēto uzvārdu.

 Skatīt arī 
 Raihmans pret Latviju

 Atsauces 

Kategorija:Latvijas vēsture
Kategorija:Uzvārdi