Baltijas vācu valoda

Baltijas vācu valoda () bija vācu valodas dialekts, ko līdz izceļošanai Otrā pasaules kara laikā lietoja Latvijas un Igaunijas vācvalodīgie iedzīvotāji. Tai bija raksturīga izruna un liels skaits aizguvumu no kaimiņu tautu valodām. Tāpat novērojamas īpatnības sintaksē un apvidvārdu lietojumā.Víghné Szabó Melinda. «Lexikalisch-semantische Untersuchung des Baltendeutschen mit dem Standarddeutschen». 

 Izplatība 
Apzīmējumu "Baltijas vācu valoda" attiecina uz mūsdienu Igaunijas un Latvijas teritorijām (izņemot Latgali) un aptver vēsturiskās Krievijas Impērijas Baltijas provinces. Krievijas Impērijas laikā daļa baltvācu dzīvoja arī Sanktpēterburgā. Lai gan arī Lietuva tiek pieskaitīta Baltijai, tur vācvalodīgo iedzīvotāju bija ievērojami mazāk, jo reģions ilgstoši atradās poļu ietekmē. Tikai Klaipēdas apgabals piedzīvoja ievērojamu vācu valodas ietekmi, taču tas piederēja citam — prūšu valodas — areālam.

 Vēsture 
Kopš 13. gadsimta lielākā daļa vācu kolonistu Baltijā lietoja lejasvācu dialektus, kas būtiski ietekmēja Baltijas vācu valodas attīstību. Līdz ap 1600. gadu reģionā dominēja viduslejasvācu valoda, kuru vēlāk nomainīja augšvācu valoda, saglabājot daudz lejasvācu elementu. Vēlākajos imigrācijas viļņos ieradās arī cilvēki no Skandināvijas un Krievijas.

Valodas veidošanos ietekmēja vācu, latviešu, igauņu un lībiešu valodu kontakti.Dzintra Lele-Rozentāle. «Sprachprobleme im Baltikum des 18. Jahrhunderts. Zum Deutsch-Deutschen und Deutsch-Lettischen Sprachkontakt». In: Schwidtal M., Gūtmanis A. (red.): Das Baltikum im Spiegel der deutschen Literatur. Heidelberg 2001. 18. gadsimtā pilnībā notika pāreja uz augšvācu valodu. Voldemāra fon Gucaita 1864. gada atmiņās gan norādīts, ka lejasvācu valodu vēl turpināja lietot līdz 1880. gadiem, īpaši pilsētās un muižās.Woldemar von Gutzeit. Wörterschatz der Deutschen Sprache Livlands. Rīga, 1864.

Baltijas vāciešu valodu bagātināja pastāvīgs kontakts ar vietējiem iedzīvotājiem — latviešiem, igauņiem un krieviem, kas ietekmēja gan leksiku, gan gramatiku un izrunu.

Filologs Volfgangs Laurs pēc valodas prasmes Baltijas vācu valodas lietotājus iedalīja trīs sabiedrības grupās: "augšvāciski", "jaukti" un "pusvāciski" runājošajos. Akadēmiskās aprindās, īpaši Tērbatas Universitātē, turējās pie standarta vācu valodas.Wolfgang Laur. «Über die deutsch-baltische Sprechweise». Baltische Hefte, 1958, Nr. 4.

 Saskarsme ar vietējām valodām 
Tā kā baltvācieši ieņēma vadošus amatus administrācijā, baznīcā un izglītībā, daudzi latvieši un igauņi apguva vācu valodu karjeras nolūkos, tāpēc ievērojama Baltijas vācu valodas leksikas daļa aizgūta latviešu un igauņu valodā.Külli Habicht. Infinite Konstruktionen in der Estnischen Schriftsprache... // kirj.eeSabine Jordan. Niederdeutsches im Lettischen. Bielefeld 1995.Johann Sehwers. Die deutschen Lehnwörter im Lettischen. Cīrihe, 1918.

Krievijas Impērijas laikā vācu valoda bija privileģētās kārtas valoda, un cilvēkus, kuru dzimtā valoda bija latviešu vai igauņu, uzskatīja par pārvāciskojušamies tikai pēc vācu valodas apguves. Tā laika presē, piemēram, laikrakstā Düna Zeitung 1906. gadā, tika apspriesti jēdzieni "vācu", "pusvācu" un "nevācu".

Tirdzniecībā un lauksaimniecībā radās pidžinvalodas, kuras nievājoši dēvēja par "pusvācu", "krūmu vācu", "kadiķu vācu" u.c. Latviešu valodā šādus valodu lietotājus nicinoši sauca par "kārklu vāciešiem" vai "mazvāciešiem". Tipisks šādas runas pārstāvis ir Švauksta tēls brāļu Kaudzīšu romānā "Mērnieku laiki".Reinis un Matīss Kaudzīte. Landvermesserzeiten. Zalcburga, 2012.

Ikdienas saziņā starp vācu amatniekiem un tirgotājiem un vietējiem iedzīvotājiem izveidojās žargons, ko Rīgā sauca par “dinakantiešu valodu” (Dinakantisch).Valentin Kiparsky. Fremdes im Baltendeutsch. 1936.

 Sociālā šķira 
Augusts Vilhelms Hūpels 18. gadsimta otrajā pusē norādīja, ka Vidzemes iedzīvotājus nosacīti iedalīja divās kategorijās — “vācieši” (visi brīvie cilvēki neatkarīgi no tautības) un “nevācieši” (t.i. zemnieki). Par “vāciešiem” tika uzskatīti arī tie, kuri nemācēja vācu valodu, bet piederēja augstākajiem slāņiem vai valkāja “vācu apģērbu”.August Wilhelm Hupel. Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. T. 1, Rīga, 1774.

 Leksika 
alt=|thumb|Augusts Vilhelms Hūpels (1737—1819) apraksta vācbaltiešu leksiku (1795)
alt=|thumb|Voldemārs fon Gutcaits (1816—1900) dokumentē vācbaltiešu vārdnīcu (1859—1898). Burti W līdz Z palika nepabeigti

Vācbaltiešu valodas leksika ir dokumentēta vairākās vārdnīcās. Tā atspoguļo laika, reģionālās un sociālās atšķirības. Uz to ietekmi atstājušas dažādas valodas — lejasvācu, latviešu, igauņu, lībiešu, krievu, poļu un zviedru valoda — atkarībā no attiecīgās politiskās varas periodiem.

Latviešu etimologs Konstantīns Karulis (2000) norādīja uz daudziem piemēriem, kur Baltijas vācu valodā iekļauti latviešu valodas aizguvumi, vārddarināšana, sintakses struktūras un fonētiskās īpatnības.

Kurts Štegmans fon Pricvalds (1951) apkopojis sadzīvē lietotu vārdu piemērus:

 Pamazināmie vārdi 
Baltijas vācu valodā, tāpat kā latviešu valodā, populāri bija pamazināmie vārdi: “Kleining”, “Pupping”, “Sohning”, “Tanting”, “Tochting”.

Johans Georgs Kols (1841) atzīmēja, ka no latviešiem Baltijas vācieši pārņēma tendenci izmantot deminutīvus pat abstraktiem jēdzieniem:

 Gramatikas īpatnības 
Baltijas vācu valoda parāda līdzīgas atkāpes no literārās vācu valodas kā citi dialekti. Daļa izmaiņu atbilst vispārējām vienkāršošanas tendencēm. Piemēri pēc Koblta (1990).

 Artikuli 
Vārdu dzimte var mainīties: das Chor, das Draht, der Benzin, der Stroh, der Kabel.

Femīno galotņu zudums rada jaunas maskulīnas formas: der Borke, der Sülze, der Kresse, der Pappe.

 Lietvārdi 
Daudzskaitlī iespējama galotņu zudums un umlauta veidošanās: die Hemde, die Lichte, die Doktore, die Pastore, die Böte, die Bröte.

Ģenitīva vietā lieto datīva konstrukcijas: „Dem Lehrer seine Mutter“, nevis „Die Mutter des Lehrers“.

Daži priekšmeti tiek apzīmēti ar daudzskaitli: Hosen, Brillen, Zangen (kā arī krievu, igauņu un latviešu valodās).

 Darbības vārdi 
Baltijas vācu valodā bija saglabājušās senas darbības vārdu pastiprināmās formas: schrauben — geschroben.

Pavēles izteiksmē saglabājas nemainīgs patskanis: werf!, sprech!

Locījumos parādās metatēze: ich rechen, du rechenst, er rechent…

Konjugācijas formas var būt ierobežotas: Futur I aizstājusi tagadnes forma, bet pabeigto tagadni — pagātnes forma.

 Izruna 
Papildus “enkura R” vācbaltiešiem raksturīgas vēl divas izrunas pazīmes: divskani “ei” izrunā kā “äi”, bet “g” — kā “ch”.Skat. Kobolt (1990), sadaļa “Fonētika un izruna”.

Dzejnieks Zigfrīds fon Fēgezaks to ilustrē ar atskaņām ar “g” un “ch”:
 …so als wollte sie uns sagen: / Jetzt paßt auf — und zählt auch richtig nach!
 …wer eine Nase hat, entfleucht.
 …Zug um Zug, wie in einem Buch.

Dzejnieks Verners Bergenrēns atcerējās, ka vēl 20. gadsimta sākumā viņa tante savu uzvārdu izrunāja kā “Berjengrīn”.

 Atsauces 

Kategorija:Vācu valoda
Kategorija:Baltijas vēsture