Kafija Zviedrijā

Kafija Zviedrijā tika ieviesta 17. gadsimta beigās, un mūsdienās kafija ieņem nozīmīgu lomu zviedru kultūrā, ko raksturo tas, ka Zviedrija ieņem vietu pasaulē starp vadošajām kafijas patērētājvalstīm uz vienu iedzīvotāju, un atšķirīga kafijas pauzes tradīcija, kas pazīstama kā Fika.

 Vēsture 

 Pirmsākumi 
Kafiju Zviedrijā ieveda 17. gadsimta vidū. 1657. gadā zviedru diplomāts Klāss Rolambs (Claes Rålamb) sastapās ar kafiju diplomātiskās misijas laikā Konstantinopolē. Viņš to aprakstīja kā "vārītu pupiņu dzērienu", ko lieto karstu. Neskatoties uz šo agrīno pieminējumu, kafija Zviedrijā neguva tūlītēju popularitāti.

Pirmais reģistrētais kafijas sūtījums ieradās 1685. gadā Gēteborgā. Sākotnēji kafiju uzskatīja par ārstniecības līdzekli un to pārdeva aptiekās. Tās augstā cena ļāva to iegādāties tikai bagātākajām šķirām. Karalis Kārlis XII, uzturoties Osmaņu impērijā 18. gadsimta sākumā, iemīlēja kafiju un pēc atgriešanās ieviesa turku kafijas pagatavošanas paņēmienus, veicinot tās izplatību Zviedrijā.

 Ierobežojumi 
Kafijas patēriņš savos agrīnajos gados saskārās ar pretestību. Kritiķi kā Kārlis Linnejs brīdināja par tās ietekmi uz veselību, iestājoties par augu alternatīvām, kamēr ekonomiskās bažas, tostarp negatīvā tirdzniecības bilance, ko radīja eksotisku "greznību", tai skaitā kafijas, imports, noveda pie valdības aizliegumiem. Karalis Gustavs III bija pret kafiju, uzdodot veikt eksperimentu par tās ietekmi. Starp 1756. un 1823. gadu kafiju aizliedza piecas reizes, taču šie aizliegumi bija lielākoties neefektīvi. Kafijas patēriņš turpinājās, aizlieguma periodā izveidojoties pazemes biedrībām, kas zināmas kā "kafijas ģildes". Ierobežojumus atcēla 1823. gadā.

 Plašā popularitāte 
Kafija Zviedrijā pakāpeniski guva popularitāti, līdz 1850. gadam kļūstot par ikdienas produktu pat starp strādniekiem un lauku nabagiem. Kamēr brännvin (degvīns) varēja destilēt mājās, kafijas pupiņas bija jāimportē. Tāpēc lauku zviedri bieži lietoja kafijas bāzes vai kafijai līdzīgus dzērienus līdz piecām reizēm dienā, pagarinot savus kafijas krājumus ar vietējiem aizstājējiem, piemēram, žāvētu cigoriņa saknīti, graudiem, kas sajaukti ar sīrupu, vai mīklu, kas pagatavota no rudziem un kartupeļiem.

Šajā laikā atturības kustība un jaunie alkohola noteikumi pārveidoja alkohola lietošanas paradumus Zviedrijā. Alkohola lietošana darba stundās kļuva sociāli nepieņemama, un strādnieki to aizstāja ar kafiju. Šīs pārmaiņas noveda pie kafejnīcu uzplaukuma, un līdz 1887. gadam Stokholmā darbojās gandrīz 800 kafejnīcas.

Dzelzs plīts ieviešana 19. gadsimtā padarīja mājas kafijas pagatavošanu pieejamu, un kafija kļuva par neatņemamu zviedru mājsaimniecības sastāvdaļu. Šajā laikā sāka veidoties kultūras tradīcija Fika.

 Kafijas kultūra Zviedrijā mūsdienās 

 Fika 
Fika ir labi nostiprinājusies tradīcija zviedru kafijas kultūrā, ko raksturo īpaša pauze, kuras laikā indivīdi lieto kafiju, parasti kopā ar maizītēm vai kūkām, sociālā vidē. Fika uzskata par sociālu institūciju, kas mudina apstāties starp ikdienas uzdevumiem. Tā ir plaši izplatīta darba vietās, mājās un kafejnīcās visā Zviedrijā.

Šai praksei, kas radusies no vārda "kafija" () slenga inversijas rezultātā, ir vēsturiskas saknes, kas datējamas ar 19. gadsimta beigām. Tradicionāli fika notiek noteiktos laikos, piemēram, vidusrītā un pēcpusdienā, lai gan mūsdienu apstākļos tā var notikt neformālāk. Dažas zviedru darba vietas veicina fika caur īpašām kopīgām telpām, un dažos gadījumos fika pauzes ir skaidri iekļautas darba līgumos. Kafiju, ko lieto fika laikā, bieži papildina konditorejas izstrādājumi, piemēram, kanēļa ruļļi vai citi cepti produkti, tostarp sezonas izstrādājumi, piemēram, safrāna maizītes un semla kūciņas, lai gan var iekļaut arī sāļus variantus.

21. gadsimtā fika koncepts guvis starptautisku atzinību, ar tradīcijai iedvesmotām kafejnīcām, kas atvērtas pilsētās visā pasaulē. To saista arī ar darba produktivitāti, jo pētījumi liecina, ka regulāras pauzes veicina efektivitāti un labklājību.

 Patēriņš 
Zviedrija ir starp augstākajām kafijas patērētājvalstīm pasaulē, ar vidējo patēriņu aptuveni  uz vienu iedzīvotāju gadā. Filtrētā kafija paliek populārākā pagatavošanas metode, lai gan espreso bāzes dzērieni ir guvuši popularitāti.

Vēl viens vēsturisks kafijas pagatavošanas veids Zviedrijā, kas joprojām ir izplatīts Ziemeļzviedrijā, ir kokkaffe jeb vārītā kafija. Šis process ietver ūdens un rupji maltas kafijas pievienošanu katlā vai pannā, to novārīšanu, un pēc tam ieliešanu tasē vai kolbā.

Zviedri parasti dod priekšroku vidējam līdz tumšam grauzdējumam, tomēr specializētās kafijas popularitāte pēdējos gados ir augusi. Kafejnīcas ar mākslinieciskām pagatavošanas metodēm un mikro-grauzdētavām kļuvušas izplatītākas.

 Nozare 
Zviedrijas kafijas nozares gada grauzdēšanas apjoms ir aptuveni  tonnu, kas veido apmēram 5% no Eiropas Savienības kopējā apjoma. Nozari veido lielo grauzdētavu un mazāku mikro-grauzdētavu sajaukums.

Četri lielākie uzņēmumi, kas dominē Zviedrijas kafijas tirgū:
 Gevalia, kas pieder JDE Peet's, ar mītni Jēvlē, ir aptuveni 40% tirgus daļas.
 Zoégas, kas pieder Nestlé, ar mītni Helsingborjā, ir aptuveni 20% tirgus daļas.
 Löfbergs, ar galveno biroju Kārlstadē, ir aptuveni 15% tirgus daļas.
 Arvid Nordquist, ar mītni Stokholmā, ir aptuveni 9% tirgus daļas.

Šie uzņēmumi galvenokārt importē zaļas kafijas pupiņas caur Gēteborgas un Jēvle ostām. Mazākās grauzdētavas un mikro-grauzdētavas, kas specializējas specializētajā kafijā, veido atlikušo tirgus daļu.

 Atsauces 

Kategorija:Zviedrijas kultūra
Kategorija:Kafija