Aravaki

Aravaki bija Amerikas pamatiedzīvotāju tauta, kas runāja aravaku valodu saimei piederošā valodā un dzīvoja Dienvidamerikas ziemeļos un Karību jūras reģionā. Pirms eiropiešu ierašanās viņi bija plaši izplatīti, apdzīvojot teritorijas mūsdienu Venecuēlā, Gajānā, Surinamā un Trinidadā, kā arī vairākās Karību salās, tostarp Barbadosā, Kubā un Lielajās Antiļās.

 Vēsture 
Aravaki Karību jūras reģionā ieradās, migrējot no Dienvidamerikas kontinenta. Viņi bija vieni no pirmajiem salu apdzīvotājiem un izveidoja pastāvīgus ciemus ar attīstītu lauksaimniecību un tirdzniecības saitēm. 1492. gadā Kristofors Kolumbs savā pirmajā ceļojumā sastapās tieši ar aravakiem, kurus aprakstīja kā miermīlīgus un viesmīlīgus.

Pēc eiropiešu ierašanās aravakiem sākās straujš sabiedrības sabrukums. Kolonizācija, vergu darbs un eiropiešu slimības, pret kurām viņiem nebija imunitātes, izraisīja iedzīvotāju skaita katastrofālu samazināšanos. Lielākajā daļā Karību salu viņi tika izspiesti vai asimilēti, bet daļēji saglabājās kontinenta reģionos.

 Dzīvesveids 
Aravaki bija zemkopji, zvejnieki un mednieki. Viņi audzēja manioku, kukurūzu, saldos kartupeļus, pupas un tropu augļus, kā arī izmantoja zveju un medības ikdienas pārtikā. Amatniecībā izcēlās ar keramikas, rotājumu un austas produkcijas darināšanu.

Sabiedrību vadīja kasiks (cilts priekšnieks), un sociālā struktūra bija balstīta uz ciemu kopienām. Reliģiskajā dzīvē aravaki pielūdza dabas garus un auglības dievības, praktizējot rituālus ar dejām un maskām.

 Mūsdienas 
Lai gan aravaku tauta Karību jūras reģionā lielākoties izzuda, viņu pēcteči joprojām dzīvo Dienvidamerikā, īpaši Venecuēlas un Amazones baseina teritorijās. Dažās kopienās ir saglabājušās aravaku valodas un kultūras tradīcijas.

 Ārējās saites 

Kategorija:Tautas
Kategorija:Indiāņi