1921. gada Turcijas konstitūcija

1921. gada Turcijas konstitūcija (turku: 1921 Anayasası vai Teşkilât-ı Esasiye Kanunu) bija pirmais Turcijas Republikas konstitucionālais akts, kas pieņemts Lielajā Nacionālajā sapulcē Ankarā 1921. gada 20. janvārī. Tā tika izstrādāta laikā, kad notika Turcijas neatkarības karš (1919–1923), un kalpoja kā pamats jaunās valsts politiskajai un tiesiskajai sistēmai.
 Vēsturiskais konteksts 
Pēc Pirmā pasaules kara un Osmaņu impērijas sabrukuma Turcijas teritorija tika sadalīta saskaņā ar Sevres līgumu (1920), kas paredzēja plašu ārvalstu kontroli pār impērijas zemēm. Kā reakcija uz šo situāciju Mustafas Kemala Ataturka vadībā 1919. gadā sākās nacionālās pretošanās kustība, kas izveidoja alternatīvu varu Ankarā.

Lielā Nacionālā sapulce tika sasaukta 1920. gada 23. aprīlī Ankarā pēc Mustafa Kemala Pašas iniciatīvas, kā atbilde uz Osmaņu impērijas valdības sadarbību ar sabiedrotajiem okupācijas spēkiem Stambulā un tās nespēju aizstāvēt valsts suverenitāti. Šī sapulce kļuva par faktisko nacionālās pretošanās kustības politisko un likumdošanas centru, kas darbojās neatkarīgi no osmaņu valdības un sultāna Mehmeda VI.

Tās galvenais mērķis bija izveidot jaunu politisko sistēmu, kas balstītos tautas gribā un nacionālajā suverenitātē, nevis reliģiskajā un dinastiskajā leģitimitātē. Sapulce pasludināja, ka “suverenitāte pieder tautai bez ierobežojuma un nosacījumiem” (Egemenlik kayıtsız şartsız milletindir) — šis princips kļuva par vienu no pamatakmeņiem mūsdienu Turcijas Republikas ideoloģijā.

Atšķirībā no iepriekšējām Osmaņu konstitūcijām (īpaši no 1876. gada konstitūcijas), 1921. gada dokuments neatzina sultānu kā augstāko varas nesēju un pilnībā pārvietoja suverēno varu uz tautas pārstāvniecību – Lielo Nacionālo sapulci. Tas bija radikāls solis, kas faktiski likvidēja monarhijas un kalifāta politisko autoritāti, kaut arī formāli sultāna tituls tika atcelts tikai 1922. gadā.

1921. gada konstitūcija kļuva par šīs nacionālās revolūcijas ideoloģisko un juridisko manifestu. Tā nostiprināja ideju, ka valsts pastāv tikai kā tautas gribas izpausme, nevis kā valdnieka īpašums vai dievišķas varas instruments. Šī jaunā konstitucionālā pieeja atspoguļoja Mustafa Kemala kustības republikanisko un sekulāro virzienu, kas vēlāk tika īstenots plašākās reformās pēc Republikas dibināšanas 1923. gadā.

Papildus politiskajai nozīmei, sapulce kalpoja arī kā nacionālās vienotības simbols, jo tās sastāvā bija pārstāvji no dažādiem Anatolijas reģioniem, tajā skaitā arī no teritorijām, kas tobrīd bija ārvalstu spēku okupētas. Šī pārstāvniecība ļāva leģitimēt neatkarības kustību gan iekšpolitiski, gan starptautiski, parādot, ka Ankara ir patiesais turku tautas politiskās gribas centrs.

 Galvenie principi 
1921. gada konstitūcija bija salīdzinoši īsa — tā sastāvēja tikai no 23 pantiem. Tā bija elastīga un rakstīta vienkāršā valodā, kas atspoguļoja kara laika politiskos apstākļus.

Tās galvenie principi bija:

 Tautas suverenitāte — visa vara pieder tautai, un tautas vārdā to īsteno Lielā Nacionālā sapulce.
 Likuma vara — valsts pārvalde tiek īstenota saskaņā ar likumiem, kurus pieņem sapulce.
 Varas dalīšanas princips — izpildvara ir pakļauta likumdevējam, un valdība ir atbildīga parlamenta priekšā.
 Pašpārvalde — konstitūcija paredzēja plašu vietējo pašvaldību autonomiju, it īpaši pašpārvaldes principu (mahallî idare).
 Reliģiskā noteikšana — islams tika atzīts par valsts reliģiju (tas tika skaidrāk nostiprināts 1923. gadā).
 Valsts struktūra 
Saskaņā ar konstitūciju augstākais valsts orgāns bija Lielā Nacionālā sapulce, kas apvienoja gan likumdošanas, gan izpildvaras funkcijas. Sapulce ievēlēja valdību (İcra Vekilleri Heyeti), un ministri bija atbildīgi tieši parlamentam, nevis atsevišķam prezidentam vai monarham.
Šī sistēma atspoguļoja kolektīvās vadības principu un bija domāta kā pretnostatījums Osmaņu sultāna autoritārajai varai.
 Grozījumi un turpmākā attīstība 
1921. gada konstitūcija tika vairākkārt grozīta:

 1923. gadā tika pievienots pants, kas noteica, ka Turcija ir republika, un Mustafa Kemals Ataturks kļuva par pirmo prezidentu.
 1924. gadā konstitūcija tika pilnībā aizstāta ar jaunu — 1924. gada konstitūciju, kas nostiprināja republikānisko iekārtu un ieviesa detalizētāku varas dalīšanas sistēmu.

Neraugoties uz īso darbības laiku, 1921. gada konstitūcija tiek uzskatīta par nozīmīgu pagrieziena punktu Turcijas valsts vēsturē, jo tā simbolizēja pāreju no teokrātiskas monarhijas uz sekulāru, tautas suverenitātē balstītu republiku.

 Nozīme 
1921. gada konstitūcija tiek uzskatīta par pirmo dokumentu, kas juridiski formulēja mūsdienu Turcijas valstiskuma pamatus. Tā iemiesoja nacionālās neatkarības, tautas pārstāvniecības un likuma varas principus. Šis akts veidoja idejisko pamatu vēlākajām reformām Kemala Ataturka vadībā, kas pārvērta Turciju par modernu, sekulāru un republikānisku valsti.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Turcijas vēsture
Kategorija:Konstitūcijas pēc valsts