Vidusordoviks

Vidusordoviks (O2) jeb vidējais ordoviks ir ordovika perioda epoha, kā arī ordovika sistēmas nodalījums. Šī epoha ilga aptuveni 11,6 mlj. gadus (470.0 ±1.4 — 458.4 ±0.9 Ma). Vidusordoviks dalās divos stāvos (laikmetos): dapingas un darrivilas stāvos.

 Periods (sistēma) Epoha (nodalījums) Laikmets (stāvs) Intervāls Ordovika sistēma(485.4 ±1.9 — 443.4 ±1.5 Ma) Augšordoviks(458.4 ±0.9 — 443.4 ±1.5 Ma)Hirnantas 445.2 ±1.4 — 443.4 ±1.5 MaKatas453.0 ±0.7 — 445.2 ±1.4 MaSandbas458.4 ±0.9 — 453.0 ±0.7 Ma Vidusordoviks(470.0 ±1.4 — 458.4 ±0.9 Ma) Darrivilas467.3 ±1.1 — 458.4 ±0.9 Ma Dapingas470.0 ±1.4 — 467.3 ±1.1 Ma Apakšordoviks(485.4 ±1.9 — 470.0 ±1.4 Ma) Flojas477.7 ±1.4 — 470.0 ±1.4 Ma Tremadokas485.4 ±1.9 — 477.7 ±1.4 Ma

 Robežas 
Vidusordovika globālais stratotips (GSSP), kas vienlaicīgi ir arī dapingas stāva stratotips, ir noteikts Huanhuanačanas griezumā Hubejas provincē, Ķīnā, kas atrodas 22 km uz ziemeļrietumiem no Ičanas (), un atbilst Baltoniodus triangularis konodontu pirmās parādīšanās līmenim. Tas ir saistīts ar konodonta Periodon sp. A ātas attīstības periodu un uzreiz aiz tā seko konodonta Microzarkodina flabellum atras attīstības periods. Šis līmenis praktiski sakrīt ar hitinozoju Belonechitina cf. henryi biozonas pamatni.  Šo (GSSP) stratotipisko griezumu Starptautiskā stratigrāfiskā komisija izvēlējās 2007. gadā.

 Apstākļi un notikumi 
Vidējā ordovikā Gondvāna apmēram saglabāja savus iepriekšējos izmērus un maz pavirzījās pa platuma grādiem, taču subdukcija un vulkāniskā aktivitāte turpinājās gar visu plašo ekvatoriālo nomali. Atšķirībā no tā, kontinenta pretējā mala pārsvarā bija pasīva Reikuma okeāna paplašināšanās dēļ starp Gondvānu no vienas puses un Laurentiju, Baltiku un Avaloniju no otras puses.

Tieši vidējā ordovikā pirms apmēram 460 mlj. gadiem (vēlais darrivilas laikmets), kas turpinājās vēlajā ordovikā, bija novērojams pats augstākais jūras līmenis paleozojā. Daudzas seno kratonu daļas tika appludinātas, un izveidojās siltas seklūdens jūras, kas kļuva par bentosa faunas evolūcijas centriem, īpaši zemajos platuma grādos, konkrēti, ap Laurentijas kontinenta daļēji appludināto kratonu un virs tā, kā arī ap dažiem tā laika mikrokontinentiem, piemēram, Ču-Ilijas tereinu Kazahstānā.

Vēl viens vidējā ordovika notikums bija L-hondrītu meteorītu strauja krišanas palielināšanās uz Zemi pirms apmēram 467,5 mlj. gadu, kas turpinājās 40 miljonus gadu. Uz šādu biežuma palielināšanos norāda daudzi L-hondrītu meteorītu atradumi Zviedrijas raktuvēs un parastā hondrītu hromīta graudu koncentrācijas palielināšānās tā laika nogulumiežos. 2019. gada pētījumi rāda, ka šī krišanas biežuma palielināšanos varēja izsaukt ap 150 km liela L-hondrītu debess ķermeņa sabrukšana asteroīdu joslā starp Jupiteru un Marsu. Tā rezultātā meteorītu fragmenti izsējās pa orbītām, kas šķērsoja Zemes orbītu. 2021. gadā, izpētot 21 šī notikuma rezultātā izveidojušos krāteri, tika secināts, ka tie atradās 30° robežās no ekvatora. Ja meteorīti nāktu no asteroīdu joslas, tad krāteri būtu izkaisīti plaši pa visu zemeslodi. Tas liek domāt par asteroīdu, kurš šķērsoja Zemes Roša robežu, un sadalījās gredzenu sistēmā, kas vēlāk nogāja no orbītas un izveidoja krāterus.

Šajā pašā laikā sākās vēl viens notikums, saukts par vidējās darrivilas izotopu oglekļa nobīdi (MDICE), kas turpinājās līdz vidējā ordovika beigām, maksimumu sasniedzot pirms apmēram 463 mlj. gadu. To raksturo oglekļa izotopa δ13Corg pozitīva nobīde, kas ir pati senākā no fiksētajām ordovika nobīdēm un ir konstatējama vidusordovika iežos visā pasaulē. Attiecīgi, tā tiek izmantota kā hemostratigrāfiskais marķieris slāņu korelācijai visās Zemes vietās, kā arī dod priekšstatu par izmaiņām globālajā oglekļa ciklā paleovidē, lai gan tā precīza izcelsme joprojām tiek diskutēta.

 Organiskā pasaule 
Vidējā ordovikā lielā ordovika biodiversifikācija (GOBE), kas iesākās agrajā ordovikā, ieguva spēcgu impulsu, sasniedzot biodaudzveidības pieauguma pamatfāzi apmēram pirms 470 mlj. gadu. Tad, acīmredzot, pēc "planktona revolūcijas", straujas izmaiņas notika līdzeno jūras gultņu bentosa organismu grupās. Starp bentosa organismiem par dominējošo grupu kļuva pleckāji. Globāli tie demonstrēja strauju biodaudzveidības augumu darrivilas laikmetā. Tad pleckāju starpā dominēja plektambonitoīdi un strofomenoīdejas, izkonkurējot agrajā ordovikā dominējošās ortīdas un sintrofoīdas. Šajā laikā strauji pieauga arī sūneņu daudzveidība, maksimumu sasniedzot vēlajā ordovikā. Vidējā ordovikā parādījās koraļļu rifi.

Par vidējā ordovika nektona organismiem priekšstatu veido Vinnešikas lagerštets, Aiovā, ASV, kurā ir maz bentosa dzīvnieku fosiliju, kā, piemēram, trilobīti, adatādaiņi, pleckāji, sūneņi vai koraļļi, taču tur ir labi saglabājušies nektona organismi (kas peld atklātos ūdeņos) vai nektobentosa organismi (kas peld pie jūras gultnes). Šeit atradumu lielāko daļu sastāda konodontu elementi un bromalīti (virs 75%). Taču peldošie posmkāji, vēžskorpioni un fillokarīdas kopā sastāda ap 15%. Vēl tur ir atrasti divvāku vēžveidīgie (iespējams, gliemeņvēži), kas sastāda 1,6%. Interesi izraisa tur atrastais helicerāts Winneshiekia, kas ļāva noteikt radniecīgās saites starp agrīno helicerātu grupām, jo tam ir zobenastu, vēžskorpionu un hasmataspidīdu (Chasmataspidida) īpašības. Savukārt, vēžskorpons Pentecopterus decorahensis varēja sasniegt 1,7 m garumu. Bez posmkājiem Vinnešikā tika atrasti arī bezžokļaiņu Astraspis paliekas (Pteraspīdveidīgie). Tie bija nelieli, ap 20 cm gari nektona dzīvnieki, iespējams bentofāgi.

Vidējā ordovikā lielas izmaiņas notika arī sauszemes ekosistēmās. Vidusordovika nogulumos tika atrastas sauszemes augu un sūnaugu kriptosporas, kas plaši izplatījās vidējā ordovikā, veidojot "briofītu ainavas". Kad sākās sauszemes augu bioloģiskā diversifikācija, vidējā ordovikā vai agrāk, un kādi faktori ietekmēja sauszemes augu evolūciju šajā laikā, pagaidām vēl nav noskaidrots.

 Vidusordoviks Latvijā 
Vidusordovika sākumā visā Latvijas teritorijā veidojās sēgerstādes svītas sarkanbrūnie, cietie, pikainie viļņainslāņotie kaļķakmeņi ar specifiskiem trilobītu un ostrakodu kompleksiem. Sekojošajā lasnamē laikā jūra kļuva nedaudz dziļāka, veidojās pelēkie vai pelēksarkanbrūni raibie, viļņslāņotie detrītu saturošie merģeļi un kaļķakmeņi, kas Latvijas rietumu un centrālajā daļā veido stirnas svītu, bet dienvidaustrumos daugavpils svītas apakšējo daļu.

Turpmākajā uhaku un kukruzes laikā notika jūras regresija, kurā Latvijas ziemeļrietumu daļā un vidienē salīdzinoši seklajās zonās izgulsnējās taurupes un dreimaņu svītas pelēkie, viļņainslāņotie un pikainie organogēnie detrītkaļķakmeņi un merģeļi ar getīta ieslēgumiem. Nedaudz dziļākajās jūras daļās Latvijas teritorijas dienvidaustrumos veidojās daugavpils svītas augšējās daļas organogēnie detrītu saturošie karbonātieži ar lielāku māla saturu. Nogulumos ir atrodami trilobīti, ostakodi, pleckāji, konodonti un hitinozoji.

Ar idaveres laiku sākās jauna jūras transgresija, kas turpinājās jehvi, keilas un oandu laikā. Salīdzinoši dziļajā jūrā Latvijas teritorijas dienvidrietumos un centrālajā daļā šajā laikā veidojās adzes svītas merģeļu un detrītkaļķakmeņu horizontālo slāņu mija un blīdenes svītas zaļganpelēkie biomorfie mālainie merģeļi, bet dienvidaustrumos, jūras seklākajā daļā, mežciema svītas apakšējās daļas un vidusdaļas pelēkie, detrītu saturošie, pikainie un viļņainslāņotie merģeļi un kaļķakmeņi. Nogulumos ir atrodami daudzveidīgi trilobītu, ostrakodu un pleckāju kompleksi. Transgresijas maksimumā, oandu laikā, jūras dziļākajā daļā Latvijas teritorijas rietumos un centrālajā daļā veidojās melni vai tumšpelēki, piritizēti, plātņaini karbonātiski argilīti mosenas svītas apakšējā daļā ar graptolītiem, retām trilobītu un hitinozoju paliekām. Savukārt, seklākajā dienvidaustrumu daļā izgulsnējās zaļganpelēki, mālaini merģeļi, mežciema svītas augšdaļā ar daudzveidīgiem pleckāju, ostrakodu, trilobītu, adatādaiņu un sūkļu kompleksiem.

Turpmāk notika pakāpeniska jūras regresija. Sekojošajā rakveres laikā sedimentācijas apstākļi vēl bija līdzīgi agrākajiem, lai gan jau sākās jūras regresija, izgulsnējās mosenas svītas augšdaļas zaļganpelēkie merģeļi ar trilobītiem un ostrakodiem, bet Latvijas teritorijas dienvidaustrumos voru virssvītas bazālās daļas pelēkie organogēnie detrītkaļķakmeņi un afanītiskie kaļķakmeņi ar merģeļu starpslāņiem, kuros atrodamas daudzveidīgas bentosa dzīvnieku paliekas. Regresijai turpinoties, nabalas laika sākumā izveidojās sekls jūras baseins, kura dziļākajās vietās ziemeļrietumos un dienvidaustrumos veidojās skrundas svītas un voru virssvītas vidusdaļas pelēkie mālainie detrītkaļķakmeņi un merģeļi, kuros it īpaši dienvidaustrumu rajonos ir atrodamas pleckāju, trilobītu, sūkļu, ostrakodu u.c. bentosa organismu paliekas. Seklākajās vietās Latvijas teritorijas ziemeļos un centrālajā daļā izgulsnējās mintu un dzērbenes svītas gaišpelēkie piritizētie afanītiskie un glaukonītu saturošie kaļķakmeņi, kā arī zaļganpelēki organogēnie detrītkaļķakmeņi. Nabalas laika vidusposmam atbilst vidusordovika un augšordovika robeža. 

 Atsauces 

Kategorija:Ordoviks