Senie Tuvie Austrumi

Senie Tuvie Austrumi ir vēsturisks un arheoloģisks jēdziens, kas attiecas uz reģionu Rietumāzijā un Ziemeļāfrikā, kurā Senajos laikos (aptuveni 4. gadu tūkstotī līdz Aleksandra Lielā iekarojumiem 323. gadā p.m.ē.) attīstījās pirmās augsti organizētās civilizācijas. Šis reģions ietver tā dēvēto Auglīgo pusmēnesi, kas aptver Mezopotāmiju (mūsdienu Irākā un Sīrijas austrumos), Levanti (Sīrija, Libāna, Izraēla, Palestīna, Jordānija), Anatoliju (mūsdienu Turcijas austrumu un centrālo daļu), Irānas augstieni, kā arī Nīlas ieleju (Ēģipte). Atšķirībā no mūsdienu ģeopolitiskā termina “Tuvie Austrumi”, kas galvenokārt attiecas uz 20. un 21. gadsimta politisko telpu un ietver arī Arābijas pussalu un Persijas līča valstis, senie Tuvie Austrumi apzīmē vēsturiski un kulturāli kopīgo telpu, kur norisinājās nozīmīgi procesi, piemēram, agrīnā urbanizācija, rakstības rašanās, valsts formējumu veidošanās un lauksaimniecības revolūcija.

Senie Tuvie Austrumi ir bijis centrāls temats orientālistikā, īpaši kopš 18. un 19. gadsimta, kad Eiropas arheologi, lingvisti un vēsturnieki sāka sistemātiski pētīt šī reģiona rakstu pieminekļus, materiālo kultūru un senos tekstus. Mūsdienās šīs disciplīnas turpina attīstīties senos Tuvos Austrumus pētošās starpdisciplinārās nozares ietvaros, kas starptautiski zināma kā Ancient Near Eastern Studies, aptverot asīrioloģiju, eģiptoloģiju, hetu studijas, Bībeles arheoloģiju un citas saistītās jomas.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Tuvie Austrumi
Kategorija:Senie laiki