Koloniālais karaspēks

Koloniālais karaspēks vai koloniālā armija ir termins kas attiecas uz dažādām militārām vienībām, kas tiek savervētas no koloniālajām teritorijām vai tiek izmantotas kā garnizona karaspēks tajās.
 Vēsture 
Koloniālo karaspēku izmantoja Lielbritānija, Francija, Nīderlande, Dānija, Amerikas Savienotās Valstis, Vācija, Spānija, Portugāle un citas valstis. Dažos gadījumos vervēšanu veica vietējie valdnieki, kas darbojās kā starpnieki; citos gadījumos tā notika mātesvalsts (metropoles) virsnieku tiešā pakļautībā. Koloniālajām armijām bieži vien bija jāpaļaujas uz infrastruktūru — ārvalstu bāzēm, diplomātiskajām aliansēm un finansiālu atbalstu.

Eiropas koloniālo impēriju ēras sākumā karaspēks tika vervēts galvenokārt no mātesvalstu iedzīvotājiem, bet vēlāk sākās "vietējo" karaspēka vervēšana. Sākotnēji tie dienēja savu vadītāju vadībā, vēlāk Eiropas virsnieku vadībā, veidojot atsevišķas vienības un apakšvienības. Visspilgtākais piemērs tam ir Britu Austrumindijas kompānijas sepaji. Daži sepaju pulki joprojām atrodas Indijas un Pakistānas armijās.
Sepāju vervēšanu Indijā praktizēja arī franču un portugāļu kolonizatori.
 Vervēšanas principi 
Koloniālā valdnieka maiņa bieži nozīmēja koloniālo armiju vervēšanas turpināšanos. Tādējādi gan Spānija, gan Amerikas Savienotās Valstis turpināja vervēt koloniālos karaspēkus Filipīnās no tiem pašiem reģioniem un ciltīm. Alžīrijā gan Osmaņu, gan Francijas valdniekiem tika vervēti zuāvi. Lielos koloniālajos īpašumos daļu karaspēka varēja vervēt no metropoles valstu iedzīvotājiem. Dažos gadījumos impērijas arī iesauca kolonistu kaujiniekus, kas tika vervēti no Eiropas kolonistiem. Daļa karaspēka varēja sastāvēt no algotņiem, kas tika vervēti no ārpuses koloniālās teritorijas. Francijas "Āfrikas armija", kas kalpoja kā garnizona karaspēks Alžīrijā, Marokā un Tunisijā, apvienoja visus šos elementus.

Nīderlande izmantoja gan no vietējiem iedzīvotājiem, gan no metropoles valsts pārceltajām vienībām.

Lielbritānija savai koloniālajai armijai Indijā vervēja tā saukto "kareivīgo rasu" pārstāvjus — sikhus, pendžabu musulmaņus, beludžus, džatus utt. Turklāt desmit gurku strēlnieku pulki tika vervēti ārpus koloniālo lielvaru kontrolētās teritorijas.

Daudzas koloniālās lielvalstis deva priekšroku minoritāšu grupu pārstāvju vervēšanai, lai līdzsvarotu vairākumu. Piemēram, Nīderlande Indonēzijā vervēja karaspēku ne tikai no javiešiem, bet arī no amboniešiem. Koloniālās lielvalstis saskārās ar dilemmu: vai nu uzticēties vairākumam un riskēt zaudēt visu sacelšanās gadījumā, vai arī vervēt karaspēku no minoritāšu pārstāvjiem, papildinot tos ar lielu skaitu dārgu Eiropas karavīru un algotņu, kas tika vervēti ārpus koloniālajām īpašumiem. Kā piemēru pēdējiem var minēt Francijas "Levantes īpašos karaspēkus", kas galvenokārt tika vervēti no tādām minoritātēm kā alavīti, druzi, kurdi un čerkesi, un kalpoja kā garnizona karaspēks Sīrijā un Levantē, sadalot tos starp Ārzemnieku leģionu, Senegālas un Ziemeļāfrikas vienībām.

Britu impērija savos koloniālajos īpašumos īstenoja regulāru karaspēka rotāciju. Tomēr karaspēks Nigērijā un Rietumāfrikas teritorijās parasti sastāvēja no vietējiem iedzīvotājiem, izņemot virsniekus, dažus apakšvirsniekus un speciālistus.
 Karaspēka priekšrocības 
No vietējiem iedzīvotājiem savervētajiem karavīriem ir vairākas priekšrocības. Viņiem ir lieliskas zināšanas par reljefu, valodu un kultūru. Viņi ir imūni pret vietējām slimībām, kas bija nopietns šķērslis Eiropas karavīriem tādos reģionos kā Rietumāfrika un Rietumindija. Viens no "vietējo" karavīru balstiem ir ciltis ar senām militārajām tradīcijām. Tāpat koloniālās varas pievērš uzmanību tautām, ciltīm, tautībām, etniskajām grupām, klaniem un valstīm, kas ir izrādījušas visniknāko pretestību savai kolonizācijai (piemēram, sikhi Indijā vai rifu cilts Marokā). Šādus karavīrus var izmantot apgabalos, kur no koloniālajām varām piesaistīto vienību izmantošana varētu būt nepopulāra. Vietējo karavīru izmantošana vienlaikus var padarīt kolonizāciju pieņemamāku vietējiem iedzīvotājiem.

Koloniālos karavīrus var izmantot garnizona pienākumiem savā valstī, kas palīdzētu izvairīties no "dubultās lojalitātes". Itālija izmantoja Eritrejas [[Askari (militārpersona)|askari]] Lībijā un divu karu laikā ar Etiopiju (1898. un 1936. gadā). 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā Indijas pulki laiku pa laikam dienēja garnizona dežūrā Indijā, Singapūrā un Honkongā. 20. gadsimta 50. gados Portugāle izmantoja Āfrikas karaspēku no Mozambikas, garnizonos Goa, un Nīderlande vervēja Rietumāfrikas iedzīvotājus dienestam Nīderlandes Austrumu Indijā (mūsdienu Indonēzija) lielāko 19. gadsimta daļu.
 Karaspēka trūkumi 
Sākotnēji koloniālie spēki parasti bija vājāk bruņoti nekā metropoles karavīri. Tā kā zemas intensitātes konfliktos tie parasti saskārās ar vāji bruņotiem pretiniekiem, šie karaspēki lielā mērā paļāvās uz vieglajiem kājniekiem un kavalēriju. Artilērija un mehanizētās vienības pirms Otrā pasaules kara bija retas (lai gan Itālijas koloniālajām armijām bija zirgu vilktas artilērijas baterijas Eritrejā, Somālijā un Lībijā, un arī Indijas armijai bija kalnu baterijas). Šis moderno ieroču trūkums Otrā pasaules kara laikā nostādīja koloniālos karaspēkus neizdevīgā stāvoklī pret tādiem pretiniekiem kā Vācija un Japāna. Vēl agrāk Āfrikas un Indijas karaspēks, kas 1914. gadā tika nosūtīts uz Franciju, saskārās ar nepazīstamu klimatu, pārtikas krājumiem un vispārējiem apstākļiem. Pēc bargas ziemas Rietumu frontē Francijas armijas melnādainie tiraljēri tika atsaukti uz Francijas dienvidiem. Visi Indijas karaspēki, izņemot dažus kavalērijas pulkus, tika atsaukti no Rietumu frontes 1915. gada oktobrī dienestam Mezopotāmijā, Palestīnā un Austrumāfrikā.

No otras puses, Indijas armija daudzējādā ziņā bija līdzvērtīga britu armijai, tostarp bruņojuma ziņā, un bieži vien veiksmīgi pretojās turkiem, vāciešiem, itāļiem un japāņiem (lai gan daļēji britu klātbūtne vienībās saglabājās).

Noteiktu cilšu atlase vervēšanai bieži vien izraisīja starpcilšu konfliktus.
 Simbolisms 
Koloniālie karaspēki bieži kalpoja kā impērijas varas simbols. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Indijas un citu koloniju vienību pārstāvji ieradās Londonā uz jaunā karaļa kronēšanu. Franču tiraljēri un spahiji katru 14. jūliju līdz 1962. gadam rīkoja parādes Parīzē. Koloniālo karaspēku formas tērpos bieži bija iekļauti krāsaini nacionāli elementi, piemēram, turbāni.
 Piemēri 
 Askari (militārpersona)
 Senegāliešu strēlnieki
 Britu Indija
 Britu Indijas armija
 Gurkas

 Bibliogrāfija 


 Karl Hack and Tobias Rettig, eds. (2006), Colonial Armies in Southeast Asia.





 Philip Mason (1974), A Matter of Honour: An Account of the Indian Army. .



Kategorija:Militārisms
Kategorija:Koloniālisms