Pipa (ķīniešu mūzikas instruments)

Pipa () ir tradicionāls ķīniešu mūzikas instruments, kas pieder pie stīgu instrumentu kategorijas. Saukts arī "ķīniešu lauta". Instrumentam ir bumbierveida koka korpuss ar dažādu skaitu ladu, kas variē no 12 līdz 31. Iespējams, ka instruments jau pastāv kopš Haņu dinastijas, taču vārda pipa lietojums attiecināms uz dažādiem citiem stīgu instrumentiem. Tikai kopš Sunu dinastijas laikiem termins pipa apzīmē tieši šo bumbierveida instrumentu.

Pipa ir viens no populārākajiem ķīniešu instrumentiem, kuru spēlē jau 2000 gadu. No pipas radušies citi instrumenti, piemēram, japāņu biva un korejiešu bipa Austrumāzijā (instrumentu vairs neizmanto), kā arī vjetnamiešu đàn tỳ bà Dienvidaustrumāzijā.

 Vēsture 
Instrumenta izcelsme ir neskaidra un strīdīga. Terminu pipa senos tekstos no Cjiņu līdz Tanu dinastijai lietoja, lai apzīmētu dažādus stīgu instrumentus — hordofonus, neatšķirot garkakla lautas no īskakla lautām un pretrunīgi aprakstot instrumentu. Tradicionālajā ķīniešu folklorā ir stāsts par Haņu dinastijas laika ķīniešu princesi Liu Sijuņu, kuru nosūta precēties ar barbaru karali Vusunu, kur arī izgudro pipu, lai princese varētu remdēt savas ilgas un spēlēt mūziku jājot uz zirga. Mūsdienu pētnieki izvirza hipotēzes par instrumenta izcelsmi ārpus Ķīnas.

Pirmais pipas pieminēšanas gadījums ķīniešu tekstos ir Haņu dinastijas beigās ap 2. gadsimtu mūsu ērā. Vārdam pipa varētu būt onomatopoētiska izcelsme (vārds ir līdzīgs skaņām, ko rada instruments), lai gan mūsdienu zinātnieki norāda arī uz iespējamu atvasinājumu no persiešu vārda "barbat". Senajos tekstos ir divi dažādi apzīmējumi instrumentam pipa (枇杷 vai 批把) un tas esot cēlies no hu tautas (vispārīgs termins, kas apzīmē ne-han tautas, kas dzīvo uz ziemeļiem un rietumiem no senās Ķīnas).

Citā Haņu dinastijas tekstā Fengsu Tongyi norādīta pipas nesenā izcelsme, lai gan vēlāki 3. gadsimta teksti no Dzjiņu dinastijas liecina, ka pipa Ķīnā pastāvēja jau Cjiņu dinastijas laikā (221.—206. gads p.m.ē.). Instrumentu, ko sauc par ksiantao (弦鼗) un kas pēc izskata ir nostieptas stīgas pār nelielu bungādiņu ar rokturi, spēlē strādnieki, kas vēlīnā Cjiņu dinastijas laikā būvēja Lielo Ķīnas mūri. Iespējams, ka no tā radusies Cjiņu pipa, kas ir instruments ar taisnu kaklu un apaļu skaņas kasti, vēlāk attīstījusies kā stīgu instruments ruana. Vēl viens termins senajos tekstos ir Cjiņhandzi (秦漢子), kas līdzinās Qin pipai (taisns kakls, apaļš korpuss), taču zinātnieku viedokļi par precīzu formu atšķiras.
Visdrīzāk bumbierveida pipa ir ieceļojusi Ķīnā no Centrālāzijas, Gandāras un/vai Indijas. Cilvēkiem ceļojot pa Zīda ceļu, "ovālā" jeb ovālās formas pipa ceļoja cauri Centrālāzijai un tika ievesta Ķīnā, kur tā kļuva zināma kā "pipa".
Pipa sasniedza savu popularitātes virsotni Tanu dinastijas laikā un bija galvenais mūzikas instruments imperatora galmā. Instrumentu spēlēja solo vai kā daļu no imperatora orķestra iestudējumos kā daku (大曲). Šajā laikā persiešu un kučanu muzikanti un skolotāji bija pieprasīti galvaspilsētā Čananā, kurā bija liela persiešu kopiena. No šī perioda datētas dažas smalki grebtas pipas ar skaistiem inkrustācijas rakstiem, un īpaši izcili piemēri saglabājušies Šosoinas muzejā Japānā. Tai bija cieša saistība ar budismu un tā bieži parādījās mūziķu sienas gleznojumos un skulpturālos attēlojumos budistu kontekstā. Viens no budistu četriem debesu valdniekiem, Austrumu Dhritarāṣṭra, bieži ir attēlots ar pipu. Turklāt Mogao alu sienu gleznojumos netālu no Dunhuangas attēlotas daudzas pipu spēlējošas budistu pusdievības. Četrstīgu un piecu stīgu pipas bija īpaši populāras Tanu dinastijas laikā, un šos instrumentus ieveda Japānā Tanu dinastijas laikā, kā arī citos reģionos, piemēram, Korejā un Vjetnamā. Tomēr piecu stīgu pipu Sunu dinastijas laikā vairs neizmantoja, lai gan 21. gadsimta sākumā ir mēģināts atdzīvināt šo instrumentu ar modernizētu piecu stīgu pipu, kas veidota pēc Tangu dinastijas instrumenta parauga.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Mūzikas instrumenti