Pehlevī Irāna

Irānas Imperiālā Valsts (), no 1925. līdz 1935. gadam oficiāli pazīstama kā Persijas Imperiālā Valsts un plašāk pazīstama kā Pehlevī Irāna (), bija persiešu valsts, kurā valdīja Pehlevī dinastija. Pehlevī dinastija nāca pie varas Irānā 1925. gadā un valdīja līdz 1979. gadam, kad tā tika gāzta Islāma revolūcijas laikā, kad Irānā tika likvidēta monarhija un izveidota Irānas Islāma Republika.

Pehlevī nāca pie varas 1925. gadā, kad Persijas šaha troni pieņēma bijušais Persijas kazaku brigādes brigādes ģenerālis Rezā šahs Pehlevī un tika gāzts Ahmads šahs Kādžārs, pēdējais Kādžāru dinastijas valdnieks. Irānas likumdošanas orgāns Medžliss, sanākot kā Satversmes sapulce 1925. gada 12. decembrī, gāza gados jauno Ahmadu šahu Kādžaru un pasludināja Rezā šahu par jauno Persijas Imperiālās Valsts šahu. 1935. gadā Rezā šahs lūdza ārvalstu delegātus, oficiālajā sarakstē uzrunājot valsti, lietot endonīmu "Irāna" eksonīma "Persija" vietā. Otrā pasaules kara laikā Rezā šahs pasludināja Irānu par neitrālu valsti. Tomēr, pēc britu-padomju iebrukuma Irānā, Irānu okupēja britu un padomju spēki. Pēc tam Rezā šahs bija spiests atteikties no troņa.

Pēc Rezā šaha piespiedu atteikšanās no troņa, viņa vietā stājās viņa dēls Mohammads Rezā Pehlevī, kurš kļuva par pēdējo Irānas šahu. Līdz 1953. gadam Mohammada Rezā šaha valdīšana kļuva autokrātiskāka un stingri saskaņota ar Rietumu bloku Aukstā kara laikā pēc Irānas 1953. gada apvērsuma, ko organizēja Apvienotā Karaliste un ASV. Atbilstoši šai Irānas ārpolitikas pārorientācijai valsts kļuva par Amerikas Savienoto Valstu sabiedroto, lai darbotos kā aizsargmūris pret padomju ideoloģisko ekspansionismu, un tas deva šaham politisko kapitālu, lai īstenotu līdz šim nepieredzētu sociālekonomisko programmu, kas ar Baltās revolūcijas palīdzību pārveidotu visus Irānas sabiedrības dzīves aspektus. Tā rezultātā Irāna guva ievērojamus panākumus visos rādītājos, tostarp lasītprasmē, veselības aprūpē un dzīves līmenī. Līdz 1978. gadam šahs saskārās ar pieaugošu sabiedrības neapmierinātību, kas kulminēja pilnvērtīgā tautas revolucionārā kustībā, kuru vadīja reliģiskais garīdznieks Rūhollāhs Homeinī. Mohammads Rezā šahs kopā ar ģimeni devās trimdā 1979. gada janvārī, aizsākot virkni notikumu, kas ātri noveda pie monarhijas likvidācijas un Irānas Islāma Republikas nodibināšanas 1979. gada 31. martā.

 Vēsture 

 Izveide 
1925. gadā Rezā Hans, bijušais Persijas kazaku brigādes brigādes ģenerālis, gāza Kādžāru dinastiju, pārņēma šaha troni un pasludināja sevi par Rezā šahu, pieņemot savai jaunajai dinastijai Pehlevī vārdu, kas ir arī Sasanīdu impērijas laika viduspersiešu valodas nosaukums. Viņš pieņēma Pehlevī uzvārdu 1919. gada novembrī. Līdz 1930. gadu vidum Rezā šaha stingrā laicīgā vara izraisīja neapmierinātību dažās grupās, īpaši garīdzniecībā, kas iebilda pret viņa reformām, taču Irānas vidusšķirai un augšējai vidusšķirai patika Rezā šaha valdīšana. 1935. gadā Rezā šahs izdeva dekrētu, lūdzot ārvalstu delegātiem oficiālajā korespondencē lietot terminu "Irāna", ņemot vērā to, ka rietumnieki terminu "Persija" lietoja, lai apzīmētu valsti, kuru persiešu valodā sauc par "Irānu". Viņa pēctecis, Mohammads Rezā Pehlevī, 1959. gadā paziņoja, ka gan "Persija", gan "Irāna" ir pieņemami valsts nosaukumi un tās var lietot kā savstarpēji aizvietojamas.

Rezā šahs centās izvairīties no saistībām ar Apvienoto Karalisti un Padomju Savienību. Lai gan daudziem viņa ekonomikas attīstības projektiem bija nepieciešama ārvalstu tehniskā pieredze, viņš izvairījās no līgumu piešķiršanas Lielbritānijas un Padomju Savienības uzņēmumiem, jo ​​Kādžāru dinastijas laikā pastāvēja lielas domstarpības starp Irānu, Apvienoto Karalisti un PSRS. Lai gan Apvienotā Karaliste, pateicoties tai piederošajai Anglopersiešu naftas kompānijai (Anglo-Persian Oil Company), kontrolēja visus Irānas naftas resursus, Rezā šahs deva priekšroku tehniskās palīdzības saņemšanai no Vācijas, Francijas, Itālijas un citām Eiropas valstīm. Tas radīja problēmas Irānai pēc 1939. gada, kad Vācija un Lielbritānija kļuva par pretiniecēm Otrajā pasaules karā. Rezā šahs pasludināja Irānu par neitrālu valsti, bet Lielbritānija uzstāja, ka vācu inženieri un tehniķi Irānā ir spiegi, kuru pienākums ir sabotēt britu naftas ieguves objektus Irānas dienvidrietumos. Lielbritānija pieprasīja Irānai izraidīt visus Vācijas pilsoņus, bet Rezā šahs atteicās, apgalvojot, ka tas negatīvi ietekmēs viņa ekonomiskos projektus.

 Otrais pasaules karš 

Otrā pasaules kara sākumā Irāna pasludināja neitralitāti. 1941. gada aprīlī karš sasniedza Irānas robežas, kad Rašids Ali ar Vācijas, Itālijas un Višī Francijas palīdzību veica Irākas 1941. gada valsts apvērsumu, kas aizsāka 1941. gada maija angļu—irākiešu karu. Vācija un Itālija ātri no Franču Sīrijas nosūtīja militāro palīdzību Ass valstis atbalstošajiem spēkiem Irākā, taču laikā no maija līdz jūlijam briti un viņu sabiedrotie sakāva proass spēkus Irākā un pēc tam arī Ass valstu spēkus Sīrijā un Libānā.

1941. gada jūnijā nacistiskā Vācija lauza Molotova—Ribentropa paktu un iebruka Padomju Savienībā, Irānas ziemeļu kaimiņvalstī. PSRS ātri noslēdza aliansi ar Sabiedrotajām valstīm, un 1941. gada jūlijā un augustā briti pieprasīja Irānas valdībai izraidīt visus vāciešus no Irānas. Rezā šahs atteicās padzīt vāciešus, un 25. augustā britu un padomju karaspēki uzsāka pārsteiguma iebrukumu Irānā, un Rezā šaha valdība ātri kapitulēja pēc nepilnu nedēļu ilgas cīņas un Irāna tika okupēta. Iebrukuma stratēģiskais mērķis bija nodrošināt piegādes līniju uz Padomju Savienību (vēlāk nosauktu par Persijas koridoru), nodrošināt naftas atradņu drošību un Abadanas pārstrādes rūpnīcu (Lielbritānijai piederošās Anglopersiešu naftas kompānijas) un ierobežot Vācijas ietekmi Irānā. Pēc iebrukuma un okupācijas, 1941. gada 16. septembrī Rezā šahs atteicās no troņa, un viņa vietā šaha tronī kāpa viņa 21 gadu vecais dēls Mohammads Rezā Pehlevī.

Pārējā Otrā pasaules kara laikā Irāna kļuva par galveno britu un amerikāņu lendlīzes palīdzības saņemšanas ceļu Padomju Savienībai un ceļu, pa kuru vairāk nekā 120 000 poļu bēgļu un poļu Andersa armija tika pārvietoti. 1943. gada Teherānas konferencē Sabiedroto "lielais trijnieks" — Josifs Staļins, Franklins Rūzvelts un Vinstons Čērčils — izdeva Teherānas deklarāciju, lai garantētu Irānas pēckara neatkarību un robežas.

1943. gada 13. septembrī Sabiedrotie apliecināja irāņiem, ka visi ārvalstu karaspēki pametīs Irānas teritoriju līdz 1946. gada 2. martam. Tajā laikā komunistiskā Irānas Tautas partija, kas jau bija ietekmīga un kurai bija pārstāvniecība parlamentā, kļuva arvien kaujinieciskāka, īpaši ziemeļos. Tas veicināja valdības pretdarbību, tostarp Irānas bruņoto spēku mēģinājumus atjaunot kārtību ziemeļu provincēs. Kamēr Teherānā tika ieņemts Tautas partijas štābs un partijas Isfahānas nodaļa tika padzīta, valsts ziemeļu daļā esošā Sarkanā armija liedza Irānas valdības spēkiem ieiet reģionā, lai apspiestu komunistu dumpi. 1945. gada 16. novembrī padomju okupētajā Tebrīzā, Irānas Azerbaidžānā, azerbaidžāņu komunisti sāka sagrābt valdības ēkas, pasludinot Azerbaidžānas Autonomās Republikas izveidi, azerbaidžāņu komunistus atbalstīja Irānas Tautas partija.The Iranian Crisis of 1945–1946 and the Spiral Model of International Conflict, by Fred H. Lawson in International Journal of Middle East Studies, 9. lpp. Šī propadomju marionešu valsts tika likvidēta 1946. gada decembrī pēc tam, kad Irānas karaspēks iegāja bijušajā padomju ietekmes zonā.

Otrā pasaules kara beigās padomju karaspēks palika Irānā un Irānas ziemeļrietumos izveidojot divas marionešu valstis, proti, Azerbaidžānas Autonomo Republiku un Mahabadas Republiku. Tas noveda pie 1946. gada Irānas krīzes, vienas no pirmajām Aukstā kara konfrontācijām, kas beidzās pēc tam, kad PSRS tika apsolītas naftas koncesijas un padomju spēki 1946. gada maijā atkāpās no Irānas teritorijas. Abas marionešu valstis drīz vien tika gāztas, un naftas koncesijas vēlāk tika atsauktas.Louise Fawcett, "Revisiting the Iranian Crisis of 1946: How Much More Do We Know?." Iranian Studies 47#3 (2014): 379.–399. lpp.Gary R. Hess, "the Iranian Crisis of 1945–46 and the Cold War." Political Science Quarterly 89#1 (1974): 117.–146. lpp. The Iranian Crisis of 1945–46 and the Cold War

 Aukstais karš 
Mohammads Rezā Pehlevī nomainīja savu tēvu tronī 1941. gada 16. septembrī. Viņš vēlējās turpināt sava tēva reformu politiku, taču drīz vien starp viņu un vecāku profesionālu politiķi, nacionālistiski noskaņoto premjerministru Mohammadu Mosadeku, izcēlās cīņa par varu valstī.

1951. gadā Irānas parlaments ar 79 balsīm pret 12 iecēla Mohammadu Mosadeku par premjerministru, kurš neilgi pēc tam nacionalizēja britiem piederošo Irānas naftas rūpniecību. Šahs iebilda pret Mosadeku, baidoties, ka Rietumu noteiktais naftas embargo novedīs Irānu ekonomiskajā sabrukumā. Šahs aizbēga no Irānas, bet atgriezās, kad Apvienotā Karaliste un ASV 1953. gada augustā sarīkoja apvērsumu pret Mosadeku. Pēc tam Mosadeku arestēja šahu atbalstošie armijas spēki.

Pēc Mosadeka gāšanas Irāna ģeopolitiski stingri nostiprinājās attiecībās ar ASV. Džona Kenedija prezidenta pilnvaru laikā ASV uzskatīja Irānu par svarīgu sabiedroto reģionā, uztverot to kā retu stabilitātes avotu Tuvajos Austrumos.

1971. gada 12.—16. oktobrī notika plašs svinību pasākumu kopums Persijas impērijas 2500 gadu jubilejai, pieminot Ahemenīdu impērijas dibināšanu, ko veica Kīrs Lielais.

 Monarhijas sabrukums 

Šaha valdība apspieda savus pretiniekus ar Irānas drošības un izlūkošanas slepenpolicijas jeb SAVAK palīdzību. Starp šiem pretiniekiem bija kreisie un islāmisti. Līdz 1970. gadu vidum, paļaujoties uz pieaugošajiem ieņēmumiem no naftas, Mohammads Rezā sāka virkni vēl ambiciozāku un drosmīgāku plānu savas valsts progresam un ceļam uz "Balto revolūciju". Taču viņa sociālekonomiskie panākumi arvien vairāk kaitināja garīdzniekus. Islāmistu līderi, īpaši trimdā esošais garīdznieks ajatolla Rūhollāhs Homeinī, spēja koncentrēt šo neapmierinātību ar ideoloģiju, kas saistīta ar islāma principiem, aicinot gāzt šahu un atgriezties pie islāma tradīcijām. Pehlevī režīms sabruka pēc plašajām 1978. un 1979. gada sacelšanām. Ajatolla Homeinī par premjerministru iecēla politiski mēreno Mehdi Bazarganu, kurš amatā bija no 1979. gada 11. februāra līdz 6. novembrim. Barzagans atkāpās no amata Homeinī pieaugošā ekstrēmisma, autoritārisma un faktiskās kontroles dēļ pēc tam, kad martā pirmo reizi mēģināja atkāpties no amata. Islāma revolūcijas laikā likvidēja SAVAK un to aizstāja ar SAVAMA. Saskaņā ar ASV un irāņu trimdas avotiem, pēc revolūcijas SAVAMA vadīja ģenerālis Hoseins Fardūsts, kurš bija SAVAK vadītāja vietnieks Mohammada Rezā valdīšanas laikā un gāztā šaha draugs kopš bērnības.

Mohammads Rezā aizbēga no Irānas 1979. gada 16. janvārī, meklējot medicīnisko palīdzību Ēģiptē, Meksikā, ASV un Panamā, un visbeidzot apmetoties kopā ar ģimeni Ēģiptē kā Ēģiptes prezidenta Anvara Sādāta viesis. Revolūcijas notikumu spiesta, 1979. gada 11. februārī Irānas Imperiālās Valsts valdība un valsts iekārta sabruka, tādējādi pieliekot punktu Irānas monarhijai. Pēc Mohammads Rezā nāves 1980. gadā par Pehlevī dinastijas vadītāju trimdā kļuva viņa dēls Rezā Pehlevī, kurš 1967. gada 26. oktobrī oficiāli tika iecelts par kroņprinci.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Bijušās valstis Āzijā
Kategorija:Bijušās Āzijas monarhijas
Kategorija:Irānas vēsture
Kategorija:Bijušās valstis
Kategorija:Bijušās monarhijas
Kategorija:Bijušās impērijas