Ahmeds ibn Hanbals

Ahmeds ibn Hanbals (, Aḥmad ibn Ḥanbal, dzimis , miris ) bija viens no ievērojamākajiem agrīnā sunnītu islāma zinātniekiem — hadītu pētnieks, jurists un teologs Abāsīdu kalifāta laikā, kad Bagdāde bija islāma pasaules nozīmīgākais intelektuālais centrs. Viņš ir pazīstams kā viens no četru sunnītu islāma tiesību skolu – hanbalītu skolas – pamatlicējiem, kā arī monumentālā hadītu krājuma Musnad Ahmad ibn Hanbal sastādītājs, kuram ir būtiska vieta sunnītu hadītu tradīcijā. Ahmeda ibn Hanbala nozīme islāma jurisprudencē (fikhā) balstās viņa konsekventajā pieejā pie reliģisko normu avotiem. Viņš uzsvēra Korāna un autentisku hadītu absolūto autoritāti, vienlaikus ļoti ierobežoti pieļaujot racionālo spriešanu un analoģijas izmantošanu. Šī metodoloģija viņu atšķīra no citām racionālākām tiesību skolām, īpaši hanafītu tradīcijas, un veidoja hanbalītu skolas raksturīgo tekstuālismu. Hanbalītu tiesību skola ir viena no četrām sunnītu tiesību skolām līdzās hanafītiem, mālikītiem un šāfiītiem. Lai gan vēsturiski tā bijusi mazāk izplatīta, tai ir bijusi būtiska ietekme uz sunnītu jurisprudences un teoloģijas attīstību, īpaši Arābijas pussalā un vēlākās reformu kustībās.

Teoloģijā Ahmeds ibn Hanbals kļuva par sunnītu tradicionālisma simbolu. Viņš asi iestājās pret mutazilītu doktrīnām, kas uzsvēra saprāta pārākumu pār atklāsmi, un aizstāvēja agrīno musulmaņu ticības izpratni, balstītu pravieša Muhameda tradīcijā un pirmajās musulmaņu paaudzēs. Šī nostāja īpaši spilgti izpaudās tā dēvētās mihnas laikā – Abāsīdu kalifāta īstenotās reliģiskās politikas posmā, kas sākās 833. gadā kalifa Mamūna valdīšanas laikā un ilga līdz 848. gadam. Mihnas laikā zinātniekiem tika prasīta piekrišana mutazilītu mācībai par “radītu Korānu”, un Ahmeds ibn Hanbals kļuva par vienu no pazīstamākajiem šīs politiski un teoloģiskās konfrontācijas simboliem, jo atteicās pakļauties kalifāta uzspiestajai doktrīnai, par ko tika ieslodzīts un fiziski sodīts. Ahmeda ibn Hanbala nelokāmā nostāja mihnas laikā nostiprināja viņa autoritāti sunnītu kopienā un vēlāk tika interpretēta kā tradicionālās sunnītu ortodoksijas aizstāvība pret valsts varas mēģinājumiem regulēt doktrīnu. Islāma vēsturē ilgtermiņā viņa darbība būtiski veicināja sunnītu identitātes un ortodoksijas pamatu nostiprināšanos, kā arī ietekmēja attiecības starp reliģisko autoritāti, politisko varu un teoloģisko interpretāciju.

 Ārējās saites 

Kategorija:Sunnītu musulmaņi