Piederības izjūta

Piederības izjūta jeb piederības sajūta ir uz indivīdu attiecināms jēdziens, kas ietver iederēšanos, kopību un savstarpēju cieņu, ko indivīds kādā sociālā grupā izjūt no citiem.

 Jēdziena nozīme 
Piederības izjūtas pamatā ir indivīda iesaiste, kas veido izpratni par indivīda jēgu konkrētā sociālā grupā. Tā balstās indivīdu starpā pastāvošā uzticībā un paļāvībā — indivīdi jūtas pieņemti un saredz savu pienesumu sociālajai grupai, tiek novērtēti. Līdz ar to “piederība nav kas tāds, ko cilvēks vienreiz piefiksē un patur uz visiem laikiem”, bet gan “kaut kas, ko mēs saglabājam kā sasniegtu caur aktīvu procesu”.

Piederības izjūta var pastāvēt arī ģeogrāfiski nenoteiktu grupu gadījumā (piemēram, sporta komandu, subkultūru vai sociālo tīklu gadījumā). Politikas kontekstā jēdziens apzīmē ne vien valsts saliedētības jomu politikas, bet arī migrācijas un vietējā mēroga (tostarp arī apkaimju) politikas jautājumus.

Kopumā iespējams izšķirt vairākus aspektus, kas veido piederības izjūtu:

 vieta, kas rada piederību — tas iekļauj gan ģeogrāfisku lokāciju, piemēram, ēkas, gan arī ar to saistītos vietējos iedzīvotājus, gan arī, plašākā izpratnē jutekliskos iespaidus, kas saista indivīdu ar konkrēto vietu vai vidi;
 identifikācija un atmiņa, t.i., aspekti, kas ir saistīti ar iederēšanos, aktīvu līdzdalību sociālās grupas aktivitātēs;
 piederības institucionālā, normatīva un kategoriāla nostiprināšana;
 nesakritības identifikācijā, izmaiņu radītas pārbīdes (piemēram, migrācijas ietekme).

 Piederības izjūtas veicināšana 
Piederības izjūtu sabiedrībā veicina tādi faktori kā kopīgas ētiskās normas un vienprātība par sociāli vai politiski būtiskiem jautājumiem. Sevišķa nozīme piederības izjūtas veicināšanā ir arī sabiedrībā pastāvošiem sociāliem dalījumiem un to tematizācijai. Etnisko minoritāšu un cittautiešu gadījumā piederības izjūtu ietekmē arī valodas prasmes un sabiedrībā pastāvošais skatījums par indivīdiem, kuri pieder pie citas kultūras, rases vai tautības. Piederības izjūta ir saistīta arī ar dažādiem sociālekonomiskiem faktoriem, tajā skaitā, piemēram, nodarbinātību un pārticību, kas ietekmē indivīda spēju iederēties. Tādēļ piederības izjūtas veicināšanas kontekstā tiek izceltas lokāla līmeņa kopienā balstītas pieejas, kas ir iespējami tuvākas indivīda ikdienišķajām pieredzēm un orientētas uz vietējās teritorijas un tās iedzīvotāju sociālo saišu stiprināšanu.

 Piederības politika Latvijā 
Latvijā piederības izjūtas veicināšana ir ne vien nacionāla līmeņa jautājums, kas iekļauts sabiedrības saliedētības jomas politikas attiecīgajos plānošanas dokumentos, bet arī pašvaldību līmenī skatīts jautājums. Kā viens no piemēriem šajā gadījumā ir Rīgas domes 2023. gadā apstiprinātais plāns, kas paredz vietējo apkaimju stiprināšanu, kuras nolūks ir tostarp veicināt iedzīvotāju piederības izjūtu savai apkaimei.Skatīt Rīgas domes Apkaimju centru attīstības plānu 2024.—2028. gadam

Valsts politikas gadījumā iespējams izšķirt starp terminu “piederības izjūta”, kas “bieži tiek izmantots, lai aprakstītu indivīda emocionālo attieksmi integrācijas un identitātes veidošanās procesā. Turpretī ar jēdzienu “valsts piederības politika” saprot kopienas veidošanas procesu, kas ietver pilsonības likuma normu īstenošanu un integrācijas praksi.”Birka, I. (2014). Krievvalodīgās kopienas piederības izjūta Latvijai un to ietekmējošie faktori integrācijas politikas un nacionālās identitātes kontekstā 79.lpp. // Daudzveidīgās un mainīgās Latvijas identitātes. LU Akadēmiskais apgāds.

Attiecīgajā politikas attīstības plānošanas dokumentā (Saliedētas un pilsoniski aktīvas sabiedrības attīstības pamatnostādnes 2021.—2027. gadam) piederības izjūta skatīta vairākkārt, tostarp izceļot piederības izjūtas apkaimēm lomu. Piederības izjūta formulēta arī kontekstā ar nacionālo identitāti, norādot, ka tai “ir īpaša loma valstī, jo tā veido valsts iedzīvotāju kopības izjūtu, piederību nācijai; nacionālā identitāte ietver sevī valstisko un personisko”.Ministru kabineta 2021. gada 5. februāra rīkojums Nr. 72 "Par Saliedētas un pilsoniski aktīvas sabiedrības attīstības pamatnostādnēm 2021.—2027. gadam". https://likumi.lv/ta/id/320841 Tās kontekstā izcelta dažādu kultūras pasākumu pozitīvā ietekme, taču vienlaikus arī atzīmēts, ka sabiedrībā trūkst padziļinātas izpratnes par nacionālās identitātes būtību:

“Iedzīvotāju diskusijas un pētījumi liecina, ka nacionālās identitātes būtība un saturs iedzīvotājiem joprojām ir neskaidrs. Tas biežāk tiek saistīts ar etnisko identitāti, vai piederību tikai savai kopienai, līdz ar to veidojas attālināts skatījums uz valsti, un tas dominē neatkarīgi no tautības. Savstarpējās un politiskās uzticēšanās rādītāji, kā arī attieksme pret valsts institūcijām un darbību kopumā liecina, ka sabiedrībā ir zema izpratne par to, ka ikvienam indivīdam ir loma valsts veidošanā, un no mūsu attieksmes un rīcības ir atkarīgs kopējais labums jeb valsts attīstība un labklājība.”

Tādējādi pasvītrots, ka, “lai nostiprinātos savstarpējā un politiskā uzticēšanās, kas balstīta pārliecībā, ka ikviens tiek uzklausīts un cienīts, nepieciešams attīstīt jēgpilnus un mūsdienīgus sabiedrības līdzdalības un lēmumu pieņemšanas procesus”.

Ar piederības izjūtu saistītie rādītāji Latvijā liecina, ka Latvijas pilsoņu “pieķeršanās savai pilsētai vai ciemam, valstij un Eiropas Savienībai ir augsta un daudz neatšķiras no Eiropas Savienības vidējiem rādītājiem”. Dati parāda, ka iedzīvotāju lielākā daļa izjūt piederību Latvijai, ar valsti lepojas un ar to izjūt ciešu saikni. Tajā pašā laikā, daļa rādītāju ir ievērojami zemāka cilvēkiem, kuri ģimenēs runā krieviski.Skatīt pārskatu “Sabiedrības saliedētības radara ziņojums: 2023”, ko pēc Sabiedrības integrācijas fonda pasūtījuma veidoja Sabiedriskās politikas centrs “PROVIDUS” 2023. gada septembrī un oktobrī. (pieejams: https://www.sif.gov.lv/lv/sabiedribas-saliedetibas-radars)

 Skatīt arī 
 Solidaritāte

 Atsauces 

 Ārējās saites 
Projekts "VPP Saliedētība"

Kategorija:Starppersonu attiecības