Latviešu folklora

Latviešu folklora ir paaudžu gaitā mantots mutvārdu un rakstveida mantojums, kurā ietilpst stāsti, dziesmas, paražas, ticējumi un citas tradicionālās izpausmes. Tā veido latviešu kultūras pieredzi un priekšstatus, un tai raksturīga sava poētika, struktūra un daudzveidība.

 Latviešu folkloras vēsture 
Pirmie zināmie latviešu folkloras pieraksti datējami ar 1584. gadu, kad burvju prāvas materiālos fiksēti sāls pūšamie vārdi, kas satur tautasdziesmām raksturīgas formas pazīmes. Taču plašāka un sistemātiskāka folkloras pierakstīšana sākās 19. gadsimtā. Šajā laikā pirmos krājumus veidoja Baltijas vācu izcelsmes garīdznieki, tostarp Gustavs fon Bergmanis, Frīdrihs Daniels Vārs, Karls Kristians Ulmans, Georgs Frīdrihs Bitners un Augusts Bīlenšteins.

19. gadsimta otrajā pusē folkloras vākšanā aktīvi iesaistījās latviešu nacionālās atmodas pārstāvji. Viņu vidū īpaši nozīmīgi bija Jānis Sproģis, Fricis Brīvzemnieks, Krišjānis Barons un Ansis Lerhis-Puškaitis, kuru darbs veidoja pamatu latviešu mutvārdu tradīciju apzināšanai, saglabāšanai un publicēšanai.

 Tautasdziesmas 
Tautasdziesmas jeb dainas ir viens no centrālajiem latviešu folkloras žanriem, kurā atspoguļojas cilvēka dzīves cikls, darbs un ikdiena.

Tās veido būtisku mutvārdu tradīcijas daļu, kas gadsimtu gaitā kalpojusi par kopienas zināšanu, vērtību un priekšstatu glabātāju. Latviešu pedagoga un vēsturnieka Teodora Zeiferta darbos uzsvērts, ka tautasdziesmu saturs sakņojas tautas dzīves norisēs — dabas vērojumos, sadzīves situācijās, darba ciklā un tradicionālajos godos. Tajās sastopami arī senie mitoloģiskie motīvi, tikumu normas un estētiskā pasaules izpratne, kas raksturo latviešu kultūras tradīciju. Lai gan līdzīgi tēli sastopami citu tautu folklorā, latviešu tautasdziesmām piemīt savdabīgi izteiksmes līdzekļi un tematika, kas attīstījušies vietējās kultūras un vēsturiskās pieredzes ietekmē.

 Pasakas 
Pasaka ir viens no latviešu folkloras stāstījuma žanriem, kurā sižets veidots pēc noteiktām naratīva likumsakarībām un bieži satur fantastiskus vai pārdabiskus elementus.
Pasaku pamatā ir situāciju risinājumi, kuros taisnīgums galu galā uzvar netaisnību. Latviešu tautas pasakām pierakstīti vairāk nekā  variantu. Par vienu no senākajiem pasaku tipiem uzskata dzīvnieku pasakas, kurās cilvēka attiecību modeli un rakstura īpašības ataino ar personificētu dzīvnieku tēliem.

Savukārt brīnumu pasakas iepazīstina ar fantāzijā balstītu sižetu, kur galvenajam varonim jāpārvar neparedzēti pārbaudījumi un jāsastop pārdabiski tēli. Lai arī notikumi šajās pasakās bieži ir fantastiski, to varoņi iemieso sabiedrības priekšstatus par vērtībām, centieniem un labākas dzīves ideāliem.

Sadzīves pasakas attēlo situācijas, kas saistītas ar cilvēku ikdienas savstarpējām attiecībām un sociālajām lomām. Tajās bieži sastopami tēli, kas pārstāv dažādas sabiedrības grupas — saimnieki un kalpi, zemnieki un garīdznieki, bagātie un trūcīgie. Šo pasaku centrā parasti ir asprātība un attapība, kas palīdz vājākajam pārspēt sociāli pārāko vai viltīgāko pretinieku.

 Paražas 
Paražas ir tradīcijās balstītas rīcības normas un uzvedības veidi, kas vieno plašākas sabiedrības grupas — dzimtas, novadus vai pat visu tautu. Tās bieži saistītas ar rituāliem un izriet no senajiem ticējumiem un priekšstatiem, turpinoties raksturīgās kopienas darbībās un ceremonijās.

Paražas veido tematiskus ciklus, kas aptver cilvēka dzīves ritējumu un kopienas svarīgās norises. Tajās ietilpst mūža godi un svinības, kalendārie svētki, saimniekošanas un darba tradīcijas, kā arī apģērba, uztura, higiēnas un citas ikdienas paražas.

 Ticējumi 
Ticējumi ir īsi formulēti priekšstati par sakarībām dabā un cilvēka dzīvē, kas balstās uz ticību pārdabiskam spēkam. To mērķis ir palīdzēt paredzēt notikumu gaitu, izvēlēties labvēlīgu rīcību vai izvairīties no nelabvēlīga iznākuma. Ticējumi ietver arī sapņu skaidrojumus, zīlēšanas tradīcijas, aizliegumus un priekšrakstus, kā arī laika pareģojumus.

 Atsauces 

Kategorija:Folklora
Kategorija:Latvijas kultūra