Senkapi

Senkapi ir arheoloģiski apbedījumi, kas radušies senatnē — pirmsrakstiskajā vai agrīnās rakstītās vēstures periodā — un kalpojuši kā mirušo apbedīšanas vietas noteiktā cilvēku kopienā vai kultūras kontekstā. Šis jēdziens ietver plašu hronoloģisku un kultūras spektru, un tā saturs ir atkarīgs no konkrētās teritorijas vēstures, reliģijas un apbedīšanas tradīcijām. Latvijas arheoloģijā par senkapiem visbiežāk dēvē apbedījumu vietas no 1. gadu tūkstoša p.m.ē. līdz 13.—14. gadsimtam, bet plašākā izpratnē šis termins var attiekties arī uz vēlīnajiem viduslaikiem. Lielākus senkapus sauc par kapulaukiem.

 Klasifikācija 
Senkapi arheoloģijā tiek klasificēti pēc vairākiem kritērijiem:

 Pēc apbedījuma veida:
 Zemes apbedījumi (skeletkapi) — mirušais tiek guldīts zemē, visbiežāk izstieptā pozā uz muguras. Raksturīgi vēlajiem dzelzs laikmeta un kristīgajiem kapiem.
 Ugunsapbedījumi (kremācijas kapi) — mirušais tiek sadedzināts un pelni tiek apglabāti, bieži urnās vai bedrēs. Raksturīgi bronzas laikmetam un daļai dzelzs laikmeta.
 Pēc virszemes struktūras:
 Bezvirszemes — kapu vieta nav redzama uz zemes virsmas.
 Kurgāni (uzbērumkapi, uzkalniņa kapi) — apbedījums tiek segts ar zemes uzbērumu, dažkārt ar akmens segumu.
 Akmens krāvumi — raksturīgi Ziemeļvidzemes un Ziemeļkurzemes teritorijām; apbedījumi zem akmeņu krāvuma.
 Pēc organizācijas:
 Individuālie kapi — katrs apbedījums atsevišķā bedrē.
 Kopkapi (kolektīvie kapi) — vairākas personas apbedītas vienā vietā, bieži ar sakārtotu struktūru.
 Plakankapi — kapulauks bez virszemes pazīmēm, ar vienkāršu skeletapbedījumu izkārtojumu.

 Latvijā 
Latvijā senkapi hronoloģiski iedalāmi šādi:

 Bronzas laikmets (ap 1800.—500. gadu p.m.ē.) — dominē kremācijas apbedījumi zem akmens krāvumiem vai bez struktūras.
 Dzelzs laikmets (ap 500. gadu p.m.ē. — 1200./1300. gads m.ē.) — daudzveidīgas formas, tostarp ugunskapi, skeletapbedījumi, kurgāni. Šai periodā attīstās arī kapi ar bagātīgiem kapu inventāriem.
 Viduslaiki (13.—16. gadsimts) — pāreja uz kristīgo apbedīšanas tradīciju; kapi parasti tuvu baznīcām, ar stingru orientāciju un bez priekšmetiem.

 Arheoloģiskā nozīme 
Senkapi ir nozīmīgs avots aizvēsturisko un agrīnās vēstures periodu pētniecībā. Tie sniedz daudzslāņainu informāciju par:

 Sabiedrības struktūru — apbedīšanas vietas izvietojums, kapu greznums, priekšmetu daudzums un veids norāda uz sociālajām atšķirībām.
 Reliģiju un uzskatiem — kapu rituāli, mirušā novietojums, sadzīves priekšmetu un ieroču klātbūtne sniedz ieskatu nāves kultūrā.
 Materiālo kultūru — rotaslietas, ieroči, trauki, apģērba detaļas u.c. liecina par tehnoloģijām, tirdzniecību un mākslinieciskajām tradīcijām.
 Demogrāfiju un bioantropoloģiju — skeletu analīze ļauj noteikt dzimumu, vecumu, slimības, uztura ieradumus un ģenētisko piederību.

 Kapu inventārs 
Senkapos bieži sastopami dažādi priekšmeti, kas ielikti kapā līdz ar mirušo. Tie var ietvert:

 Rotas (saktas, gredzeni, kaklarotas)
 Ieročus (nažus, šķēpus, zobenus)
 Darba rīkus (cirvjus, adatas)
 Traukus, pārtikas paliekas
 Apģērba fragmentus (bronzas spirāles, audumu atliekas)

 Aizsardzība un tiesiskais statuss 
Senkapi attīstītajās valstīs parasti ir arheoloģiskie pieminekļi, kas aizsargāti ar likumu. Latvijā tie tiek reģistrēti Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas pārziņā, un jebkāda saimnieciskā darbība šādās vietās ir stingri ierobežota. Neraugoties uz to, senkapus posta gan nelegālie mantu racēji, gan valsts iestādes. Arheoloģiskā mantojuma zaudējumus nelegālo racēju dēļ 2015. gada pirmajos trīs mēnešos vien novērtēja uz miljonu eiro.

 Piemēri Latvijā 

 Lejasbitēnu kapulauks (Vidzemē) — 1.—5. gadsimts, ugunsapbedījumi akmens krāvumos
 Pildas kapi (Latgale) — 9.—13. gadsimts, bagātīgi latgaļu skeletapbedījumi
 Drabešu kapi (Vidzeme) — plakankapi ar 12.—13. gadsimta saktām
 Oši (Zemgale) — senie zemgaļu kapi ar ieročiem un zirgu upurēšanas pazīmēm

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Senkapi Latvijā
Kategorija:Arheoloģiskie pieminekļi