Paleoģeogrāfija

Paleoģeogrāfija (no  — ‘sens, senatnīgs’,  — ‘zeme’ un λόγος (logos) — ‘runa’, burtiski — ‘runa par seno Zemi’) ir ģeoloģijas nozare, kas pēta Zemes virsmas, klimata, okeānu, kontinentu un biosfēras izmaiņas ģeoloģiskajā pagātnē. Paleoģeogrāfijas mērķis ir rekonstruēt seno kontinentu un okeānu izvietojumu, reljefu, klimatiskos apstākļus un dabas vidi dažādos Zemes attīstības posmos. Paleoģeogrāfija ir viena no Zemes zinātnēm un cieši saistīta ar ģeoloģiju, stratigrāfiju, paleontoloģiju un tektoniku.

Paleoģeogrāfiskās rekonstrukcijas balstās uz dažādu datu kopumu, tostarp nogulumiežu sastāvu un uzbūvi, fosiliju izplatību, paleoklimatiskajiem indikatoriem, paleomagnētisma datiem un radiometrisko datēšanu. Šo pētījumu rezultātā ir noskaidrots, ka Zemes vēsturē kontinenti vairākkārt apvienojušies un sadalījušies, veidojot superkontinentus, piemēram, Pangeju, kā arī ka klimats un jūras līmenis būtiski mainījušies laika gaitā.

Paleoģeogrāfijai ir nozīmīga praktiska nozīme, jo tā palīdz izprast derīgo izrakteņu veidošanās apstākļus, prognozēt naftas un dabasgāzes iegulu izvietojumu, kā arī analizēt senos klimata procesus, kas ir būtiski mūsdienu klimata pārmaiņu izpētē. Paleoģeogrāfiskie pētījumi ļauj arī labāk izprast dzīvības evolūciju un ekosistēmu attīstību ģeoloģiskajā laikā.

Paleoģeogrāfija kā patstāvīga zinātnes nozare izveidojās 19. gadsimtā, attīstoties stratigrāfijai un paleontoloģijai, kā arī uzkrājoties datiem par kontinentu kustību. 20. gadsimtā, nostiprinoties plātņu tektonikas teorijai, paleoģeogrāfiskās rekonstrukcijas kļuva ievērojami precīzākas un ieguva globālu raksturu.

 Ārējās saites 

Kategorija:Zinātne
Kategorija:Ģeogrāfija
Kategorija:Ģeoloģija