Jorktaunas aplenkums

Jorktaunas aplenkums (1781) bija Jorktaunas kampaņas pēdējā epizode Amerikas Neatkarības kara laikā. Tas notika 1781. gadā un beidzās ar izšķirošu uzvaru Džordža Vašingtona vadītajai amerikāņu spēku koalīcijai un Rošambo grāfa vadītajiem franču spēkiem pār lorda Čārlza Kornvolisa komandētajiem britu spēkiem. Jorktaunas kampaņas kulminācija bija pēdējā nozīmīgā sauszemes kara epizode Amerikas Revolūcijas laikā. Kornvolisa armijas sakāve galu galā pamudināja Lielbritānijas valdību sākt sarunas, lai izbeigtu konfliktu.
 Priekšvēsture 
1778. gadā 5000 franču karavīru uz 12 dienām izsēdās Rodailendā, lai palīdzētu saviem amerikāņu sabiedrotajiem operācijās pret britiem, kuri kontrolēja Ņujorku. Tomēr 10. augustā viceadmirālis d'Estēns atkal lielāko daļu karaspēka sasēdināja kuģos. Tā kā viņš nespēja sniegt palīdzību Rodailendā, pēc manevriem un vairākām jūras sadursmēm viņš devās uz Vestindiju. 1780. gadā d'Estēnu nomainīja admirālis de Grass. Pēc papildspēku ierašanās no Francijas, kas cita starpā nozīmēja iespēju saņemt atbalstu no Francijas flotes Vestindijā, Vašingtons un Rošambo lūdza de Grasu palīdzēt Ņujorkas aplenkumā vai militārās operācijās pret britu armiju, kas darbojās Virdžīnijā. Pēc Rošambo ieteikuma de Grass paziņoja par savu nodomu doties uz Česapīka līci, kur britu ģenerālis Kornvoliss bija pārņēmis savas armijas vadību. Kornvoliss, sākotnēji saņemot neskaidras pavēles no sava komandiera Henrija Klintona, galu galā sekoja pavēlei nocietināt dziļūdens ostu, kas tika izvēlēta Jorktaunā Virdžīnijā. Francijas flote kas skaitliski pārsniedza neļāva Lielbritānijas jūras spēku lielumu neļava britiem atbalstīt savus spēkus sekojošajā aplenkumā pēc Česapīka kaujas. Kornvolisa armija tā rezultātā bija iespiesta pie jūras, ko veica Kontinentālā armija, kuru vadīja marķīzs de Lafajets, bez cerībām uz palīdzību vai pastiprinājumiem.
 Jorktaunas kampaņa 
1781. gada vasarā Francijas un Amerikas armijas apvienojās uz ziemeļiem no Ņujorkas. Kad admirālis de Grass bija devis piekrišanu palīdzēt, abas armijas devās uz dienvidiem, izmantojot maldināšanas taktiku, lai maldinātu britus, liekot tiem noticēt, ka viņi plāno aplenkt Ņujorku. De Grass devās ceļā no Vestindijas un augusta beigās ieradās Česapīka līcī, nogādājot papildu karaspēku un izveidojot Jorktaunas jūras blokādi. Viņš arī atveda  peso, kas tika savākti no Havanas (Kuba) iedzīvotājiem, lai finansētu aplenkuma turpināšanu un samaksātu Kontinentālajai armijai. Atrodoties Santodomingo, de Grass tikās ar spāņu ierēdni Fransisko Savedru de Sangronisu, Spānijas karaļa Karlosa III aģentu. De Grass plānoja atstāt dažus no saviem karakuģiem Santodomingo, bet Sangroniss apsolīja Spānijas jūras spēku palīdzību Francijas tirdzniecības flotes aizsardzībā, ļaujot de Grasam kuģot uz ziemeļiem ar visiem saviem karakuģiem. Septembra sākumā Česapīka kaujā viņš izjauca admirāļa Tomasa Greivsa vadītās angļu flotes apgādes mēģinājumu, kas devās palīgā Kornvolisa spēkiem. Šīs uzvaras rezultātā de Grass liedza Kornvolisa armijai jebkādu iespēju izturēt aplenkumu. Līdz septembra beigām ieradās Vašingtons un Rošambo, un armija un flote pilnībā bloķēja Kornvolisa spēkus.

 Aplenkums 
26. septembrī ieradās franču transporta vienības ar artilēriju, ieročiem un nelielu franču kājnieku skaitu. Līdz ar to Vašingtona rīcībā bija 7800 franču kājnieku, 3100 zemessardzes un 8000 Kontinentālās armijas karavīru. 28. septembra rītā Vašingtons izveda armiju no Viljamsburgas un tuvojās Jorktaunai. Franči ieņēma aplenkuma līniju kreiso pusi, bet amerikāņi — godājamo labo pusi. Jorktaunas nocietinājumi sastāvēja no septiņām redutēm un baterijām, kas savienotas ar tranšejām. Artilērija sedza arī kanālu starp Jorktaunu un Glosteras ragu. Tajā pašā dienā Vašingtonas armija veica izlūkošanu un secināja, ka nepieciešama nocietinājumu artilērijas apšaude.

Tajā dienā inženieri izbūvēja ceļus cauri purviem, un 29. septembrī Vašingtona armija virzījās uz Jorktaunu. Briti atklāja artilērijas uguni uz kājniekiem, un amerikāņu strēlnieki apmainījās ar uguni ar Hesenes jēgeriem. Tajā dienā Kornvoliss saņēma ziņu, ka nedēļas laikā ieradīsies 5000 vīru liels atvieglojuma spēks, tāpēc viņš nolēma saīsināt savu aizsardzības līniju. Viņš pameta priekšējos redutus, izņemot fuzilieru redutu rietumos un redutus Nr. 9 un 10 austrumos. Aplencēji nekavējoties ieņēma pamestos nocietinājumus un sāka uz tiem būvēt baterijas. Visas dienas garumā amerikāņi un briti nostiprināja savas pozīcijas.
30. septembrī franči uzbruka fuzilieru redutei, un kauja ilga divas stundas, pēc kuras franči atkāpās.

Pēc sākotnējiem sagatavošanās darbiem amerikāņi un franči izveidoja pirmo aplenkuma līniju un sāka bombardēšanu. Tā kā britu aizsardzība bija novājināta, Vašingtons 1781. gada 14. oktobrī nosūtīja divas kolonnas, lai uzbruktu pēdējai lielajai atlikušajai britu aizsardzības līnijai. Franču kolonna ieņēma 9. redutu, bet amerikāņu kolonna — 10. redutu. Šo pozīciju ieņemšana ļāva sabiedrotajiem izveidot otru paralēli. Amerikāņu artilērijas apšaudei strauji pastiprinoties un kļūstot intensīvākai nekā jebkad agrāk, britu situācija strauji pasliktinājās, un 17. oktobrī Kornvoliss pieprasīja kapitulācijas nosacījumus. Pēc divu dienu sarunām kapitulācijas ceremonija notika 19. oktobrī. Kornvoliss neapmeklēja ceremoniju, atsaucoties uz slimību.
Tieši šajā dienā admirālis Greivss devās prom no Ņujorkas ar jaunu britu palīdzības ekspedīciju uz Jorktaunu, taču viņš nokavēja. Turklāt viņam nebija nekādu kontaktu ar Kornvolisu, kurš uzskatīja savu spēku situāciju par bezcerīgu.Larrabee, Harold A. Decision at the Chesapeake. New York: Clarkson N. Potter, 1964.

 Aplenkuma sekas 
Kad Lielbritānijā pienāca ziņas par vairāk nekā 7000 britu karavīru padošanos, tas izraisīja valdības krīzi. Parlaments pieņēma neuzticības balsojumu; lorda Norta konservatīvais kabinets krita, un tā vietā tika iecelts jauns vigu kabinets Rokingemas marķīza vadībā. Parlaments pasludināja karali par nekompetentu pārvaldīt kolonijas, nobalsoja par kara izbeigšanu un Amerikas Savienoto Valstu neatkarības atzīšanu.

1782. gada maijā sākās sarunas starp Lielbritāniju un Amerikas Savienotajām Valstīm, kurām vēlāk pievienojās arī citas karojošās valstis. Sarunas noslēdzās ar Parīzes miera līguma parakstīšanu 1783. gadā.
 Piemiņa 
1881. gada 19. oktobrī notika plaša ceremonija, lai godinātu kaujas simtgadi. ASV jūras kara flotes kuģi peldēja Česapīkas līcī, un īpašas zīmes iezīmēja vietas, kur bija novietoti Vašingtona un Lafajeta aplenkuma lielgabali. ASV Prezidents Česters Artūrs, kurš stājās amatā tikai trīsdesmit dienas iepriekš, pēc Džeimsa Gārfīlda nāves, teica savu pirmo publisko runu kā prezidents. Klāt bija arī Lafajeta, Rošambo, de Grasa un Štoibena pēcteči. Ceremonijas noslēgumā Artūrs deva pavēli salutēt Lielbritānijas karogam.

Pastāv uzskats, ka ģenerāļa Kornvolisa zobens, ko pēc kaujas atdeva ģenerālis Čārlzs O'Hara, joprojām ir apskatāms Baltajā namā. Tomēr ASV Nacionālo parku dienesta vēsturnieks Džeroms Grīns savā 2005. gada aplenkuma vēstures darbā "Neatkarības ieroči" (The Guns of Independence) piekrīt Džonstona 1881. gada simtgades stāstam, vienkārši norādot, ka, kad brigādes ģenerālis O'Hara pasniedza zobenu ģenerālmajoram Linkolnam, viņš to uz brīdi paturēja un nekavējoties atdeva O'Haram.

Amerikas kaujas lauka fonds un tā partneri līdz 2023. gada vidum ir saglabājuši 49 akrus kaujas lauka nacionālā parkā.

Jorktaunas aplenkums dažās vācu historiogrāfijās ir pazīstams arī kā "die deutsche Schlacht" ("vācu kauja"), jo vācieši spēlēja nozīmīgu lomu visās trīs armijās, veidojot aptuveni vienu trešdaļu no visiem iesaistītajiem spēkiem. Saskaņā ar vienu aplēsi Jorktaunā dienēja vairāk nekā 2500 vācu karavīru gan britu, gan franču armijās, un Vašingtona armijā bija vairāk nekā 3000 vācu amerikāņu.
 Jorktaunas uzvaras monuments 
Piecas dienas pēc britu kapitulācijas Kongress pieņēma rezolūciju, piekrītot uzcelt pieminekli, kas veltīta kaujas dalībnieku piemiņai.[112] Tomēr pieminekļa celtniecība tika aizkavēta, jo Konfederācijas valdībai bija vairākas citas finansiālas saistības, kas tika uzskatītas par steidzamākām.[112] 1834. gadā Jorktaunas iedzīvotāji lūdza Kongresu uzcelt pieminekli un pēc tam vēlreiz pieprasīja lūgumu 1836. gadā, taču nekādas darbības joprojām netika veiktas. Projekta vēlamība tika atzīta 1876. gadā, "kad Kongresam tika iesniegts Frederiksburgas pilsētas, Kopējās padomes pieminekļa projekts".

Projekts tika atlikts vēlreiz līdz kaujas simtgadei, kas atjaunoja entuziasmu rezolūcijā un pamudināja valdību sākt pieminekļa celtniecību 1881. gadā, saņemot valsts atbalstu. Galvenā figūra tika izveidota 1884. gada 12. augustā; oficiāli tika ziņots, ka monuments ir pabeigts 1885. gada 5. janvārī, un pašlaik tas atrodas Koloniālajā nacionālajā vēsturiskajā parkā. Kara ministra pasūtīto mākslinieku vidū pieminekļa projektam bija R. M. Hants (priekšsēdētājs) un Dž. K. A. Vords (arhitekts) no Ņujorkas, kā arī Henrijs Van Brants (tēlnieks) no Bostonas.1931 Army War College history of the siege republished by the United States Army Center of Military History

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Yorktown Battlefield (National Park Service)
 Articles of Capitulation at Yorktown.
 The French Army in the American Revolution at the John Carter Brown Library
 The Role of the Spanish and Cubans in the Siege of Yorktown 
 The Yorktown Campaign (George Washington's Mount Vernon)

Kategorija:Aplenkumi
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos
Kategorija:1781. gads
Kategorija:18. gadsimta kaujas