Mesīnas kauja

Mesīnas kauja (1917) (1917. gada 7.–14. jūnijs) bija Lielbritānijas Otrās armijas (komandieris ģenerālis sers Herberts Plamers) uzbrukums Rietumu frontē netālu no Mesīnas ciema (nīderlandiešu: Mesen) Rietumflandrijā, Beļģijā, Pirmā pasaules kara laikā. Nivela ofensīva aprīlī un maijā nesasniedza savus grandiozākos mērķus, un noveda pie franču karaspēka demoralizācijas un izjauca angļu-franču stratēģiju 1917. gadam. Uzbrukums piespieda vāciešus pārvietot rezerves uz Flandriju no Arasas un Enas frontēm, mazinot spiedienu uz frančiem.

Kauja sākās ar deviņpadsmit mīnu detonāciju zem vācu frontes pozīcijas, kas tās izpostīja un atstāja lielus sprādziena krāterus. Sākās artilērijas sprostuguns apšaude 640 m dziļumā, kas aizsargāja britu karaspēku, kamēr tie ar tanku, kavalērijas patruļu un lidmašīnu atbalstu nostiprinājās grēdā. Britu tuneļu, sprostuguns un bombardēšanas efektu uzlaboja artilērijas izpētes, novērošanas un centralizētas artilērijas vadības atbalsts no Otrās armijas štāba. Britu uzbrukumi no 7. līdz 14. jūnijam pavirzīja frontes līniju tālāk par bijušo vācu Sehnenstellung (Osttavernes līnija britiem). Kauja bija prelūdija daudz lielākajai Trešajai Ipras kaujai, kuras sākotnējā bombardēšana sākās 1917. gada 11. jūlijā.
 Priekšvēsture 
Britu armijas virspavēlnieks ģenerālis Heigs plānoja veikt operāciju jūnija vidū. Tās mērķis bija nogriezt 15 kilometru garo vāciešu izvirzījumu, kas izvirzījās britu aizsardzības līnijā, un uzlabot viņu stratēģisko pozīciju. Šajā frontes posmā vāciešiem bija tikai 5 divīzijas. Purvainais reljefs bija grūti veicams atklātiem frontāliem uzbrukumiem. Britu pavēlniecība rūpīgi gatavojās gaidāmajai operācijai: tika pārbūvēti dzelzceļi, ceļi un tilti. Britu armijas uzdevums bija ieņemt augstienes pie Mesīnas un tranšeju līniju. Ofensīvā piedalījās arī aptuveni 300 lidmašīnas un vairāk nekā 80 tanki.

Tāpat briti, rūpīgi izpētījuši uzbrukuma zonas augsnes struktūru, jau 1916. gadā sāka sagatavošanās darbus un 15 mēnešu laikā zem otrā gruntsūdeņu līmeņa zilā māla slānī izraka vairāk nekā 20 milzu tuneļus. Briti šos tuneļus izraka, un izraktā augsne tika maskēta, lai vācu lidmašīnas to nepamanītu. Tuneļi sākās apmēram 400 m aiz britu aizsardzības līnijas. Tā kā vācu pozīcijas atradās augstienēs, tuneļi gāja zem vācu aizsardzības līnijām līdz 25–36 m dziļumā, bet dažviet – līdz 50 m dziļumā. Tuneļu kopējais garums bija līdz 7312 m. Tuneļu galā tika novietotas 600 tonnas sprāgstvielu. Tomēr vāciešiem izdevās atklāt britu plānus, taču viņi kļūdaini uzskatīja, ka tuneļi atrodas līdz 18 m dziļumā, un viņiem izdevās iznīcināt tikai 2 mīnu galerijas, savukārt 22 palika neskartas.
 Kauja 
28. maijā sākās britu artilērijas sagatavošana, un 7. jūnijā tika detonētas 19 mīnu galerijas. Sprādzieni tika veikti 30 sekunžu laikā. Tika iznīcināta 1. un daļēji 2. vācu tranšeju līnija, smagāko mīnu sprādzieni izraisīja milzu krāteru veidošanos. Vācu karavīri, kurus demoralizēja šie grandiozie sprādzieni, nespēja sniegt cienīgu pretestību tuvojošajai britu kājnieku vienībai. Ofensīvas laikā briti sagūstīja 7200 vācu karavīrus un 145 virsniekus, kā arī lielu skaitu ložmetēju. Veiksmīgā operācija ievērojami uzlaboja britu karaspēka stratēģisko pozīciju. Sprādzienā, kas radās mīnu galeriju detonācijas rezultātā, gāja bojā 10 000 cilvēku. Sprādzienu radītie krāteri ir saglabājušies līdz mūsdienām un ir piepildīti ar ūdeni.
 Sekas 
 Analīze 
Vēsturnieki un rakstnieki nepiekrīt kaujas stratēģiskajai nozīmei, lai gan vairums to raksturo kā britu taktiskus un operacionālus panākumus. 1919. gadā vācu ģenerālis Lūdendorfs rakstīja, ka britu uzvara vācu armijai izmaksāja dārgi un izsmēla vācu rezerves. Vācu feldmaršals Hindenburgs rakstīja, ka zaudējumi Mesīnā bija "ļoti lieli" un ka viņš nožēloja, ka teritorija netika evakuēta; 1922. gadā vācu ģenerālleitnants Kūls to nosauca par vienu no smagākajām vācu traģēdijām karā. Savās 1920. gada vēstulēs Heigs aprakstīja britu plāna, organizācijas un rezultātu panākumus, taču atturējās no pārspīlējumiem, atsaucoties uz operāciju kā veiksmīgu ievadu galvenajai ofensīvai Iprā. 1930. gadā britu vēsturnieks Bazils Lidels Hārts uzskatīja, ka panākumi Mesīnā pārspīlēja cerības uz trešo Ipras kauju un ka, tā kā operāciju apstākļi bija atšķirīgi, mēģinājumi pielietot līdzīgu taktiku beidzās ar neveiksmi. 1938. gadā britu politiķis Loids Džordžs kauju nosauca par aperitīvu, un 1939. gadā karavīrs un rakstnieks Dž. C. Vinns to novērtēja kā "izcilus panākumus", ko aizēnoja sekojošā Pašendeilas kaujas traģēdija. Oficiālais vēsturnieks Brigādes ģenerālis Džeimss Edmonds savā 1948. gadā publicētajā grāmatā "Militārās operācijas Francijā un Beļģijā 1917. gadā, II daļā", to nosauca par "lielu uzvaru".
 Galerija 

 Skatīt arī 
 Pašendeilas kauja
 Atsauces 

 Literatūra 









 Ārējās saites 

 Order of Battle – France and Flanders 1917, Battle # 98 – Order of Battle for the Battle of Messines
 Tommy's Gazetteer of French and Belgian Place Names 
 "Plug Street Project": Report on Archaeological Excavations in St Yvon area. 2007
 The Plugstreet Archaeology Project

Kategorija:Pirmā pasaules kara kaujas
Kategorija:Kaujas ar Vācijas piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Apvienotās Karalistes piedalīšanos
Kategorija:1917. gads
Kategorija:Kaujas Beļģijas teritorijā