Ķemeru svīta

Ķemeru svīta (D1km) ir apakšdevona brekona reģionālā stāva (prāgas stāvs un emsas stāva apakšējā daļa) ķemeru horizonta stratigrāfiskā vienība, kas ir izplatīta Latvijas rietumu un centrālajā daļā un Lietuvas ziemeļrietumos, bet virspusē šīs svītas nogulumi neiziet. Svīta uzguļ ordovika, silūra un apakšdevona gargždu sērijas nogulumiem, un to klāj rēzeknes un pērnvas svītas nogulumi. Ķemeru svītas biezums Ezeres 4. urbumā sasniedz 172 metri un strauji samazinās austrumu un ziemeļaustrumu virzienā, bet Ziemeļvidzemē un Latgalē pilnīgi izzūd. Nosaukums ņemts no Ķemeru pilsētas, no kuras urbuma griezuma (intervāls 415,3-525 m) 1952. gadā P. Liepiņš izdalīja šo svītu. 1963 gadā Lietuvā un Latvijā tā tika sadalīta Sesavas un Viesītes svītās. Taču 1972. gadā Viesītes svītu Ļ. Ļarska pārveidoja par rēzeknes svītu un pieskaitīja to vidusdevona eifela stāvam. Tā kā sākotnējā urbuma serde tika nozaudēta, tad 1972. gadā Ķemeros tika izurbts jauns urbums un par ķemeru svītas stratotipu ir paņemts šis griezums intervālā 461-547,65 m. Lietuvā ķemeru svītas analogs ir viešviles svīta.

 Stratigrāfiskais raksturojums 
Ķemeru svītas nogulumi Latvijā ir izplatīti daudz plašāk, nekā zem tiem esošie apakšdevona gargždu sērijas nogulumi. Izņemot nelielu apgabalu pie Talsiem, svīta nepārtraukti izplatīta visā valsts rietumu subreģionā un austrumu subreģiona rietumu daļā. Latvijas sedlienes teritorijas lielākajā daļā tā uzguļ uz izskalotajiem ordovika un silūra, bet dienvidaustrumos, iespējams, arī uz tilžes-stonišķu nogulumiem. Polijas-Lietuvas sineklīzes apgabalā līdz līnijai Piltene-Talsi svīta sedz dažādus silūra horizontus, bet ziemeļos no šīs līnijas ļoti erodētos tilžes-stonišķu nogulumus. Ķemeru svītas pamatnē ieguļ konglomerāti vai smilšakmeņi ar pirīta un dolomīta cementu.

Rietumu subreģionā ķemeru svītu veido aleirolīta un māla slāņu mija. Tās apakšējā daļā dominē sarkanīgi dažādgraudaini smilšakmeņi ar māla, dolomīta un ģipša cementu, kas satur aleirolīta un kvarca oļus, kā arī pirīta konkrēcijas. Smilšakmeņu slāņos ir konstatējamas tumšpelēku vizlainu smilšakmeņu un aleirolītu starpkārtas ar daudzskaitlīgām psilofītu paliekām. Griezuma augšdaļa ir mālaināka un tajā dominē rūsgani un pelēcīgi-violeti mālaini aleirolīti ar dolomīta ieslēgumiem.

Austrumu subreģionā ķemeru svītas nogulumi ir smilšaināki, kur smilšakmeņi sastāda līdz 70% griezuma. Griezuma apakšdaļā arī ir konstatētas smilšakmeņu un aleirolītu starpkārtas ar bagātīgām psilofītu paliekām. Karbonātniskie aleirolīti virzienā no rietumiem uz austrumiem pakāpeniski nomainas ar horizontāli smalkslāņotiem bezkarbonātiskiem nogulumiem.

 Svītas robežas 
Svītas robežu skaidrība dažādās vietās ir atšķirīga. Apakšējā robeža ir skaidri nosakāma un viegli marķējama tajos griezumos, kur ķemeru svīta uzguļ ordovika un silūra nogulumiem. Tā izpaužas ar krasu karbonātisko iežu (pārsvarā dolomītmerģeļu) litoloģisko maiņu, kur bagātīgi sastopama silūra fauna ar slēdzenes pleckājiem, gliemeņvēžiem, graptolītiem un konodontiem, pret rupjgraudainiem smilšakmeņiem vai konglomerātiem ar pirīta cementu pamatnē. Svītas apakšējā robeža ziemeļos no Piltenes-Talsu līnijas, kur ķemeru svītas nogulumi uzguļ terigēnajiem tilžes-stonišķu nogulumiem, ir mazāk skaidra. Tā tiek vilkta pa rūsganu, dažādgraudainu smilšakmeņu pamatni, kas satur māla un aleirolīta starpkārtas, psilofītu paliekas un bagātīgu sporu kompleksu, kas pārsedz smilšaini-mālainus nogulumus ar Traquairaspis paliekām.

Augāšējā robeža ir salīdzinoši skaidra rietumu subreģionā, kur ķemeru svītas nogulumus sedz pērnavas svītas rupjgraudaini, balti vai rozīgi smilšakmeņi. Parasti to velk pa ļoti okerainu ar dzelzs oolītu piejaukumu, lillīgi rūsganu, kunkuļainu aleirolītu virsmu, ko sedz pērnavas svītas balti un rozīgi, dažādgraudaini smilšakmeņi. Austrumu subreģiona rietumu daļā (Mālpils ieplaka), kur svītas nogulumus klāj rēzeknes svītas nogulumi, robeža ir grūtāk izsekojama. Joprojām šī robeža ir diskutabla. Šeit ir divi robežas vilkšanas varianti. V. Kuršs to velk pa strauju minerālu asociāciju maiņu nogulumos. Uz ķemeru svītu viņš attiecina iežus, kas satur turmalīna-cirkona asociāciju, bet uz rēzeknes un pērnavas svītām iežus ar cirkona-granātu asociāciju. Taču minerālo asociāciju maiņa nesakrīt ar palinoloģisko un faunas kompleksu maiņu. Pēc G. Vaitekunenes un V. Ņenastjevas datiem sporu komplekss iežos, kurus Kuršs attiecina ķemeru svītas augšdaļai, būtiski atšķiras no plaši zināmajiem Baltijas ķemeru svītas sporu kompleksiem. Šis komplekss liecina par vidusdevona, nevis apakšdevona vecumu. Neņemot sporas, dolomītmerģeļu slānī (biezumā līdz 5 m), kuru Kuršs atzīmēja kā ķemeru svītas augšējo daļu Mālpils ieplakā (Ļauļēnu 26. un Nītaures 53. urbums), ir atrodamas labi saglabājušās konhostraku paliekas (nav noteiktas), kā arī lingulīdu paliekas, kuras V. Grāvītis noteica kā rēzeknes svītas lingulīdas, identiskas, kā rēzeknes svītas stratotipiskajā rajonā. Ķemeru svītas augsējās robežas nospraušanai Latvijas centrālajā daļā, acīmredzot ir vajadzīgi nogulumu uzbūves un izplatības detalizēti pētījumi no griezuma uz griezumu. Pašreiz ķemeru svītas augšējā robeža austrumu subreģiona rietumos tiek vilkta pa lillīgi pelēku, neslāņotu aleirolītu ar okerainiem dzelteniem plankumiem virsmu, kuru transgresīvi pārsedz balti vai pelēcīgi karbonātiski smilšakmeņi ar oļu piejaukumu pamatnē, un kas tiek pieskaitīti jau rēzeknes svītai.

 Zonalitāte 
V. Kuršs, izpētot Latvijas ķemeru svītas nogulumu mineraloģisko sastāvu, atzīmē akcesoru minerālu sadalījuma zonalitāti. Rietumu subreģionā smilšakmeņos ir novērojams vienāds granāta un cirkona saturs, bet turmalīns ir daudz mazākā daudzumā. Rietumu reģiona austrumu daļā strauji pieaug cirkona saturs un samazinās granāti un turmalīni. Taču granāta saturs atsevišķās slāņkopās joprojām ir liels (Dobeles 91. urbums). Austrumu subreģionā minerālu sadalījums kļūst vienveidīgs un visā ķemeru svītas griezumā ļoti dominē cirkons un turmalīns. Kuršs atzīmē minerālo asociāciju kontrasta pieaugumu ziemeļu virziena, no kurienes nāk terigēnā materiāla pieplūde.

A. Stinkule un K. Utsals norāda uz hidrovizlas dominēšanu ķemeru svītas mālos, kuras saturs reizēm pārsniedz 75%. Bez tās mālos vēl ir hlorīts un kaolinīts. Rietumu subreģionā kaolinīta daudzums mālos sastāda 0-5%, bet austrumu virzienā tas palielinās līdz 20%. Apmēram pusi no ķemeru svītas mālu un aleirolītu paraugiem kopā ar kaolinītu satur 5-10% hlorīta, kurš visbiežāk ir sastopams apakšējos ritmos.

Ķemeru svītas mūsdienu izplatības areālā ir izdalītas divas litoloģiski facialās zonas:

 Aleirītu, smilšu un mālu zona 
Šī baseina salīdzinoši dziļūdens zona aizņem ķemeru svītas platības lielāko daļu un tiek piedēvēta rietumu subreģionam. Tās austrumu robeža iet apmēram pa Engures-Dobeles meridiānu. Zonas griezuma uzbūvē skaidri tiek izdalīti četri ritmi. Divu apakšējo ritmu apakšējās daļās dominē smalki līdz sīkkristāliski, parasti slīpslāņoti smilšakmeņi ar plāniem tumšpelēku aleirolītu un mālu starpslāņiem. Smilšakmeņos ir sastopami starpslāņi un lēcas, kas bagātinātas ar vizlu un augu paliekām. Divi augšējie ritmi ir mālaināki. Tur dominējošā loma ir aleirolītiem, un bieži ir mālainu smilšakmeņu un aleirītisku mālu starpslāņi. Valsts dienvidrietumos ir novērojami plāni dolomītmerģeļu starpslāņi. I. Polivko šīs zonas iežos ir konstatējis paaugstinātu Ti, Ba, Be, Zr, Yt un P saturu, bet bez jebkādas likumsakarības šo elementu izplatībā. Organiskās paliekas ir nabadzīgas un tās pārstāv ihtiofauna un augi. Zonas ziemeļrietumu daļai ir raksturīga apbrīnojami laba zivju un augu saglabāšanās pakāpe. Tumši pelēkajos smalki slāņotajos aleirolītos ir fosilizējušies veseli akantodu (Diplacanthida) skeleti ar gandrīz neskartu zvīņojumu un augi ar veseliem sporangijiem (Cooksonia cf. caledonica). Salīdzinoši bieži ir starpslāņi ar racējorganismu pēdām, kuru paliekas nav saglabājušās.

 Aleirītu un smilšu seklūdens zona 
Šī baseina zona ir izplatīta rietumu subreģiona pašos austrumos un austrumu subreģiona rietumos. Tās austrumu robeža iet apmēram pa Valmieras-Pļaviņu meridiānu. Griezumā dominē gaiši smilšakmeņi, parasti slīpslāņoti, ar tumšpelēku aleirolītu starpslāņiem, kas ir bagātināti ar pārogļotām augu paliekām. Faunas paliekas šajā zonā nav konstatētas.

 Paleontoloģiskais raksturojums 
Latvijas teritorijā ķemeru svīta fauniski ir vāji pētīta. Rietumu subreģionā Priekules 20. urbumā 882 m dziļumā tika konstatētas psammosteīdu (Schizosteus. sp) un pteraspīdu paliekas. Lūžņu 4. urbumā 132-146,6 m intervālā tika atrastas Schizosteus sp. un Porolepis sp. paliekas, bet Ventspils D3. urbumā 237 m dziļumā Actinolepis spinosa. Papes 74. urbumā 873-860 m intervālā A. Jurina noteica apakšdevona psilofītus Psylophyton cf. arcticum, Priekules 20. urbumā 914,7-920 m intervālā Taeniocrada cf. langi, bet Liepājas (sanatorijas) 100. urbumā 701-716 m intervālā Cooksonia caledonica un Drepanophycus spinaeformis.

 Palinoloģiskais raksturojums 
Kurzemes pussalas ziemeļdaļas urbumos (Upesgrīvas 20. urbums 274-281,75 m intervāls, Papes 14. urbums 301,3-366,5 m intervāls, Rojas 10. urbums 260-264,4 m intervāls) G. Vaitekunene noteica sporu kompleksu ar sugām Leiotriletes nigritellus, L. devonicus, L. microrugosus, L. inermis, L. pullatus, L. minutissimus, L. rotundus, Stenozonotriletes formosus, S. ornatissimus (=Emphanisporites rotatus), S. extensus, S. tersus, Lophotriletes subrotundus, L. rugosus, L. fastuosus, Acanthotriletes acris, Retusotriletes sterlibaschevensis.

Apakšējā ritma pelēkajos aleirolītos Ķemeru (ārsniecisko dūņu dziednīca) urbuma 536-537 m intervālā V. Ņenastjeva noteica sporas Leiotriletes microrugosus, L. laevis, L. actinomorphus, L. parvus, L. simplex, L. devonicus, Acanthotriletes perpussilus, A. parvispinosus, A. tenuispinosus, Lophotriletes minor, Retusotriletes simplex, Stenozonotriletes extensus var. minor, St. conformis. Līdzīgu šim sporu kompleksam ķemeru svītas apakšējā daļā Katlakalna 13. urbumā noteica B. Timofejevs.

Apakšējā ritma vidusdaļas aleirolītos Baldones urbuma 577,2-583,2 m intervālā G. Vaitekunene noteica šādu sporu kompleksu: Stenozonotriletes ornatissimus (=Emphanisporites rotatus), S. extensus, S. formosus, Leiotriletes simplex, L. atavus, Archaeozonotriletes extensus, A. variabilis, A. micromanifestus, A. basilaris, A. decorus, Acanthotriletes usitaus, Lophotriletes fastuosus, Camarozonotriletes papillatus, Retusotriletes famenensis, R. verruculatus.

Austrumu subreģionā arī apakšējā ritmā ķemeru svītas raksturīgu sporu kompleksu S. Starikova noteica 1973. gadā Ļauļēnu 26. urbumā 665 m dziļumā: Stenozonotriletes ornatissimus (=Emphanisporites rotatus), S. conformis, S. simplex, Stenozonotriletes sp., Leiotriletes atavus, Trachytriletes minor, Camarozonotriletes pusillus, Archaeozonotriletes semilucensis, A. basilaris, Retusotriletes laevis, Lophotriletes grumosus, L. vulgaris, Hymenozonotriletes sp.В.С. Сорокин, Л.А. Лярская, Л.С. Саваитова и др, Девон и карбон Прибалтики, издательство "Зинатне", Рига, 1981. г., 51-61. lpp.

 Atsauces 

Kategorija:Devons
Kategorija:Latvijas ģeoloģija