Lauka kailgliemeži

Lauka kailgliemeži (Limacidae) ir gliemežu klases dzimta, kas iekļauj sevī sauszemes kailgliemežus. Dzimta tiek piedēvēta vācu pētniekam un ārstam Augustam Bačam, kurš 1789. gadā izveidoja Eyerträger u. Schnecken dzimtu, kurā iekļāva arī Limax ģinti. Citi to piedēvē franču dabaspētniekam Žanam Batistam Lamarkam, kurš 1801. gadā izveidoja Les Limaciers grupu, apvienojot tos, "kas velkas vai rāpo uz vēdera". Vēl citi to piedēvē franču izcelsmes amerikāņu zoologam Konstantīnam Rafineskam, kurš 1815. gadā izveidoja Limaxia dzimtu.

 Apraksts 
Kailgliemežu garums sastāda no 5 līdz 250 mm (vai pat līdz 30 cm). Ķermenis ir iegarens, cilindrisks. Traucējumu gadījumos tie saraujas, bet nesatinas, kā meža kailgiemeži (Arionidae). Galva var ievilkties zem mantijas vairodziņa.

Visiem dzimtas pārstāvjiem mīkstā ķermeņa iekšpusē ir neliela, nedaudz nelīdzena kalcīta plātnīte, saukta par vairodziņu, kura filoģenētiski atbilst gliemežu čaulai. Kodols (embrionālā daļa) izvietots subcentrāli vai arī nedaudz laterāli nobīdīts un drusku piepacelts.

Sugu krāsojums parasti ir ļoti daudzveidīgs. Salīdzinoši liela, ovāla mantija atrodas ķermeņa priekšējā daļā un tai ir koncentrisks gredzenveida zīmējums. Tā aizņem apmēram ķermeņa garuma trešo daļu. Dzīvniekiem ir divi taustekļu pāri: īsākais priekšējais pāris un nedaudz garākais aizmugurējais pāris, kuram galā izvietotas acis. Lai gan elpatvere atrodas ķermeņa priekšējā pusē, taču parasti tā izvietota nedaudz vai pat vairāk aiz mantijas vairodziņa centra, ķermeņa labajā pusē (izņemot Eumilacinae). Dzimumatvere atrodas starp elpatveri un labo taustekli. Kāja virspusē veido nedaudz izliektu ķīli, taču tas nesniedzas līdz mantijas aizmugurējai malai. Kājas pēda ir gareniski sadalīta trijos apgabalos, kur centrālā ir gaišāka par abām malējām. Gareniskās rievas uz kājas pēdas ir taisnas.

Zarnai ir divas vai trīs cilpas. Gremošanas dziedzera kreisā daiva atrodas astes galā.Hausdorf, B. 1998. Phylogeny of the Limacoidea sensu lato (Gastropoda: Stylommatophora). Journal of Molluscan Studies, 64: 35-66. 62. lpp. Radulai ir centrālais zobs katrā šķērseniskajā rindā, kā arī sānu un malējie zobi. Centrālais un sānu zobi ir trīsdaļīgi, bet malējie zobi ir viendaļīgi, divdaļīgi vai zāģveidīgi. Žokļi ir oksignatiski (t.i. gludi vai gandrīz gludi).

 Vairošanās 
Visas kailgliemežu sugas ir hermafrodīti, kas ekstremālās situācijās var pašapaugļoties. Hermafrodītais dziedzeris, kur veidojas olšūnas un spermatozoīdi, parasti atrodas ķermeņa pašā aizmugurējā daļā. No turienes pa hermafrodīto kanālu (ductus hermaphroditicus) tie nonāk sēklvadā. Olbaltuma dziedzeris, kurš apgādā olšūnas ar barības vielām, atrodas sēklvadā. Parasti tikai pie dzimumatveres sēklvads sadalās brīvajā mātītes caurulītē (olvadā) un brīvajā sēklas izsviedējvadā. Tā saucamais priekšdziedzeris atveras sēklas izsviedējvadā drīzi pēc dalīšanās. Pats sēklas izsviedējvads parasti atveras dzimumloceklī pie izliektā dzimumlocekļa ārējā (aizmugurējā) gala. Tievais sēklas izsviedējvads, bieži izlocīts vai gandrīz taisns, praktiski nemaina savu resnumu. Tas ar plēvi var būt savienots ar dzimumlocekli. Dzimumlocekļa retrakcijas muskulis stiprinas tuvu sēklas izsviedējvada atverei. Kailgliemežu dzimumloceklis vienmēr ir labi attīstīts, bieži vien ir garš un cilindrisks, reizēm nedaudz sašaurināts vidusdaļā un krokots ķermenī. Tam iekšpusē ir sarežģītas krokas un pilastra struktūras, un bieži galā viciņa vai aklais maiss (aklā zarna). Epifalla nav. Kalgliemežu dzimumloceklis pēc būtības nav penis (kā, piemēram, mugurkaulniekiem), jo tas netiek ievadīts otra partnera makstī un tur neatbrīvo spermu. Pārošanās laikā dzimumlocekļi izstiepjas bieži vien garumā, kas vairākas reizes pārsniedz to ķermeņa garumu, t.i. dzimumlocekļa iekšējā daļa ar tā sarežģītajām krokām un pilastru struktūrām iznāk ārpusē. Otrādi izgrieztie dzimumlocekļi aptver cits citu pēc tam vai pat izvēršanās brīdī. Tad sperma no viena dzimumlocekļa tiek pārnesta uz otru ar īpašu kustīgu piedēkļu palīdzību, kas saukti par ķemmēm (= iekšējās krokas un pilastru struktūras). Pēc tam dzimumlocekļi ar savu retraktoru palīdzību atkal atvijas un atdalās cits no cita, un ievelkas atpakaļ ar sava partnera spermu. Tādā veidā kailgliemežu dzimumlocekļi kalpo vienlaicīgi gan kā nododoši, gan kā uzņemoši orgāni. Olvada distālā daļa ir aprīkota ar sfinkteru un atveras ātrijā.

Ātrijs jeb dzimummaisiņš parasti ir ļoti īss un maziņš. Sēklas maisiņš arī atveras ātrijā un uzņem spermu pēc pārošanās. Tam ir dažādi izmēri, un parasti tam ir ieapaļa forma, bet var būt arī izstiepta, un izvietots tas vairāk vai mazāk gara kātiņa.

Dažādām kailgliemežu sugām ir sarežģīts pārošanās rituāls, kuru sastāda prelūdija un pati pārošanās. Dažas sugas pat demonstrē vairāk vai mazāk ilgu pārošanās turpinājumu. Visi pārošanās rituāla posmi var ilgt vairākas stundas, bet var būt arī ļoti īsi, īpaši pati pārošanās, kas dažām sugām beidzas ļoti ātri, reizēm pat mazāk par minūti, bet citām sugām var vilkties stundām. Pārošanās rituali, kas būtiski atšķiras dažādām sugām, kā arī anatomiskas atšķirības, kas bieži vien ir pārsteidzoši mazas sugu starpā, veido efektīvu starpsugu barjeru, kas attur starpsugu krustošanos.

 Ekoloģija 

Lielākā šīs dzimtas sugu daļa sākotnēji bija izplatīta Eiropā, Ziemeļamerikā, Tuvajos Austrumos un Centrālāzijā. Taču dažas sugas introdukcijas rezultātā ir izplatījušās praktiski pa visu pasauli. 

Kailgliemežu sugu lielākā daļa ir samērā reti, sastopama galvenokārt savvaļā, bet arī kultivētās teritorijās, dārzos, parkos un pagrabos. Tie barojas pārsvarā ar sēnēm, ķērpjiem, aļģēm un maitu, vai arī ar pūstošu, retāk svaigu augu paliekām. Patreiz praktiski neviena kailgliemežu suga nespēj izveidot pietiekoši lielu populāciju, lai būtiski kaitētu lauksaimniecības kultūrām. Ir zināms, ka milzu kailgliemezis (Limax maximus) pat ēd citas kailgliemežu sugas. Tā kā kailgliemeži, neatkarīgi no sava izmēra, barojas ar citu kailgliemežu olām un mazuļiem, tad tos visdrīzāk uzskata par derīgiem, nekā kaitīgiem, īpaši dārzos. Alus kailgliemezis (Limacus flavus), kas mīt mitros pagrabos un iepriekš tika uzskatīts par uzglabājamo produku kaitēkli, tagad ir apdraudēts un var izmirt. Dažas kailgliemežu sugas dzīvo ļoti ierobežotā areālā, piemēram, Limax redii, Dienvidalpu un Komo ezera endēmiķis, vai Limax gerhardti, kurš ir sastopams tikai Iskjas salā, Itālijā.

 Sistemātika 
Lauka kailgliemežu dzimtu veido šādas apakšdzimtas un ģintisMolluscaBase:
 dzimta: Limacidae Batsch, 1789
 apakšdzimta: Eumilacinae I. M. Likharev & Wiktor, 1980
 ģints: Eumilax O. Boettger, 1881
 ģints: Metalimax Simroth, 1896
 ģints: Paralimax O. Boettger, 1883 accepted as Eumilax O. Boettger, 1881
 apakšdzimta: Limacinae Batsch, 1789
 ģints: Ambigolimax Pollonera, 1887
 ģints: Bielzia Clessin, 1887
 ģints: Caspilimax P. Hesse, 1926
 ģints: Gigantomilax O. Boettger, 1883
 ģints: Lehmannia Heynemann, 1863
 ģints: Limacus Lehmann, 1864
 ģints: Limax Linnaeus, 1758
 ģints: Malacolimax Malm, 1868
 ģints: Svanetia P. Hesse, 1926
 ģints: Turcomilax Simroth, 1902
 ģints: Weltersia Fo. Giusti, Lesicki, Benocci, Pieńkowska & Manganelli, 2021

 Atsauces 

Kategorija:Gliemeži