Burbonu restaurācija Spānijā

Restaurācija () jeb Burbonu restaurācija (Restauración borbónica), oficiālajā nosaukumā Spānijas Karaliste (Reino de España), bija periods Spānijas vēsturē starp Spānijas Pirmo republiku un Spānijas Otro republiku no 1874. līdz 1931. gadam. Restaurācija sākās 1874. gada 29. decembrī pēc tam, kad ģenerāļa Arsenio Martinesa-Kamposa vadītajā valsts apvērsumā gāza Spānijas Pirmo republiku un atjaunoja monarhiju ar Alfonso XII karaļa tronī, un tā beidzās 1931. gada 14. aprīlī ar Spānijas Otrās republikas proklamēšanu.

Pēc gandrīz gadsimtu ilgas politiskās nestabilitātes un vairākiem pilsoņu kariem, Restaurācijā mēģināja izveidot jaunu politisko sistēmu, kas nodrošināja stabilitāti, izmantojot turno praksi, apzinātu liberālo un konservatīvo partiju vadīto valdību rotāciju, kas bieži tika panākta ar krāpšanos vēlēšanās. Sistēmas kritiķu vidū bija republikāņi, sociālisti, anarhisti, basku un katalāņu nacionālisti un karlisti.

 Raksturlielumi 
Restaurācijas periodu raksturoja politiskā nestabilitāte, ekonomiskās problēmas un masu nekārtības. Galvenās problēmas, kas noteica periodu, ir:Raymond Carr, Spain, 1808-1975 (1982) 347–602. lpp onlineStanley G. Payne,  A History of Spain and Portugal. Vol. 2 After 1700 (1973)  488-512. lpp, 578-629. lpp. online.
 Politiskais konservatīvisms: atjaunošanu iezīmēja konservatīvās politikas atdzimšana un Burbonu monarhijas atjaunošana. Karalis Alfonso XII veiksmīgi atjaunoja stabilitāti pēc gadiem ilgiem politiskajiem satricinājumiem. Tomēr šī stabilitāte bieži tika nodrošināta ar represijām un patiesas opozīcijas apklusināšanu.
 Ekonomiskās grūtības: Restaurācijas laikā Spānija saskārās ar tādām ekonomiskām grūtībām kā augsts bezdarbs un inflācija. Valsts cieta arī no ievērojamas sociālās nevienlīdzības, jo neliela, bet bagāta elite kontrolēja lielāko daļu Spānijas resursu.
 Masu nekārtības: Restaurācijas periodā notika lieli sociālie satricinājumi un pieauga sociālistu un anarhistu kustību popularitāte. Šīs grupas centās risināt sociālo un ekonomisko nevienlīdzību Spānijas sabiedrībā un bieži vien konfliktēja ar konservatīvo valdību.
 Reģionālā spriedze: Spānijai ir sena reģionālā spriedzes vēsture, kas pastiprinājās Restaurācijas laikā. Tādos reģionos kā Katalonija un Basku Zeme radās dažādas lielākas autonomijas no Madrides valdības atbalstītāju kustības.
 Karš: 1898. gadā Spānija Spānijas—ASV karā zaudēja gandrīz visas atlikušās kolonijas, tostarp Kubu, Puertoriko, Guamu un Filipīnas. Šī sakāve bija liels trieciens Spānijas nacionālajam lepnumam un būtiski ietekmēja valsts ekonomiku un politisko dzīvi. Konflikts ar Maroku, kas kulmināciju sasniedza Rīfa karā, pasliktināja Spānijas iedzīvotāju ekonomiskos apstākļus un morāli.
 Kultūras atdzimšana: Neskatoties uz politiskajām un ekonomiskajām problēmām, Spānija šajā periodā piedzīvoja kultūras atdzimšanu. Spānijas māksla, literatūra un mūzika piedzīvoja jaunu intereses vilni, un savu profesionālo darbību sāka daudzi nozīmīgi kultūras darbinieki.

 Alfonso XII un Marijas Kristīnes valdīšana (1874—1898) 
1874. gada 29. decembrī ģenerāļa Arsenio Martinesa-Kamposa vadītajā militārajā apvērsumā gāza Spānijas Pirmās republikas valdību un atjaunoja monarhiju, par Spānijas karali kronējot trimdā izsūtītās Izabellas II dēlu Alfonso XII.

Drīz vien tika izveidota 1876. gada Konstitūcija, kas palika spēkā visu restaurācijas laiku. Šajā konstitūcijā Spānija minēta kā konstitucionālā monarhija ar divpalātu likumdevēju (Kortesi), kas sastāv no augšpalātas (Senāts) un apakšpalātas (Deputātu palāta). Karalis bija pilnvarots iecelt senatorus un atcelt likumus pēc saviem ieskatiem. Viņam tika piešķirts ceremoniāls bruņoto spēku virspavēlnieka tituls.

Kopš Napoleona karu beigām 1815. gadā, Spānijas ekonomika bija vēl vairāk atpalikusi no citu Eiropas valstu ekonomikām. Šajā laikā valstī tika veikta ievērojama modernizācija. Vietējā ražošana tika paplašināta lielākajā daļā jomu, ko atbalstīja ļoti protekcionistiskā ekonomiskā politika.

Liberālā partija, kuru vadīja Praksedess Mateo Sagasta, un Konservatīvā partija, kuru vadīja Antonio Kanovass del Kastiljo, pamīšus nokļuva pie varas, izmantojot kontrolēto el turno pacífico procesu. Vietējie ierēdņi, kas pazīstami kā caciques, manipulēja ar vēlēšanu rezultātiem, veicinot pieaugošo sabiedrības nicinājumu pret valsts pārvaldes sistēmu. Tas noveda pie lielu nacionālistu kustību un savienību veidošanās Katalonijā, Galisijā un Basku Zemē.

Alfonso XII nomira 1885. gada novembrī no atkārtotas saslimšanas ar dizentēriju."Death of the King of Spain", The Times (26 November 1885): 7. Tajā laikā viņa sieva Marija Kristīne bija stāvoklī. Viņu dēls Alfonso XIII piedzima 1886. gada 17. maijā, un tika izveidota reģentūra, kuru vadīja karaliene-māte Marija Kristīne.

 Alfonso XIII valdīšana un sistēmas krīze (1898—1923) 
1898. gadā Spānijas—ASV kara rezultātā tika zaudētas Spānijas pēdējās lielākās aizjūras kolonijas, tostarp Kuba, Guama, Puertoriko un Filipīnas. Šī straujā sakāve šokēja Spāniju un iedragāja uzticamību valdībai un ar to saistītajām ideoloģijām. Tas arī gandrīz izraisīja militāru apvērsumu, kuru vadīja ģenerālis Kamilo Garsija de Polavjeha. Šis notikums iezīmēja valsts pagrimuma sākumu, veidojot labvēlīgu augsni daudzām savstarpēji konfliktējošām opozīcijas kustībām pašvaldību un nacionālā līmenī.Earl Ray Beck, Time of Triumph & Sorrow: Spanish Politics during the Reign of Alfonso XII, 1874–1885 (1979)

Alfonso XIII sasniedza pilngadību 1902. gada maijā un tika kronēts 1902. gada 17. maijā, izbeidzot karalienes-mātes Marijas Kristīnes reģentūru.

Spānija sāka sava tēla starptautisko reabilitāciju pēc Alhesirasas konferences 1906. gadā.Antonio Ñíguez Bernal. p. 94. 
Las relaciones políticas, económicas y culturales entre España y los Estados Unidos en los siglos XIX y XX 1907. gadā Spānija parakstīja Kartahenas paktu ar Franciju un Lielbritāniju, tādējādi veidojot aliansi pret Trejsavienību. Spānijas valdība varēja sākt savas kara flotes atjaunošanu un uzbūvēja España klases kaujas kuģi un Reina Victoria Eugenia klases kaujas kuģi.

1909. gadā neveiksmīgie mēģinājumi iekarot Maroku izraisīja neapmierinātību Spānijā, kas beidzās ar sacelšanos, kas pazīstama kā Traģiskā nedēļa Barselonā. Dumpis, kuru vadīja galvenokārt zemāko sociālo šķiru pilsoņi un ko atbalstīja anarhisti, komunisti un republikāņi, bija atbilde uz to, ko viņi uzskatīja par negodīgu karavīru rekrutēšanas praksi. Valdība izsludināja kara stāvokli un nosūtīja karaspēku, lai apspiestu sacelšanos, kuras rezultātā gāja bojā vairāk nekā simts cilvēku un tika izpildīts nāvessods anarhistam pedagogam Fransisko Ferreram. Sociālistu arodbiedrība Unión General de Trabajadores (UGT) un anarhistu arodbiedrība Confederación Nacional del Trabajo (CNT) mēģināja organizēt nacionālo ģenerālstreiku, taču arodbiedrības spēja mobilizēt tikai pilsētu strādniekus.

Kad 1914. gadā sākās Pirmais pasaules karš, Spānijas valdība pasludināja savu neitralitāti. Spānijas neitralitāte veicināja valsts ekonomisko izaugsmi. 1918.—1920. gadā Spāņu gripas pandēmijas rezultātā gāja bojā 200 000 spāņu (1% iedzīvotāju).

1921. gadā konflikts Marokā saasinājās, aizsākot Rīfa karu. Marokas kaujinieku grupa veica negaidītu uzbrukumu Spānijas armijai. Marokas cilšu virsaiša Abdalkerīma vadībā marokāņi gandrīz iznīcināja Spānijas karaspēku un atspieda tos atpakaļ Meliljas virzienā Anvalas kaujā. Augstākie militārie virsnieki tika vainoti Spānijas sakāvē sliktas plānošanas dēļ. Tas noveda pie pazeminātas morāles karavīru vidū, kuri jutās nesaprasti, jo viņiem tika pavēlēts virzīties uz priekšu iekšzemē bez pietiekamiem resursiem, lai ieņemtu sarežģīto Anvalas apkārtnes reljefu.

 Primo de Riveras diktatūra (1923—1930) 
Militāristu un pilsoņu nemieri pieauga, kurus pastiprināja bailes no anarhistu terorisma vai proletāriešu revolūcijas un nacionālistu kustību popularitātes pieaugums. 1923. gada 13. septembrī Katalonijas ģenerālkapteinis Migels Primo de Rivera sarīkoja valsts apvērsumu un gāza no amata premjerministru Manuelu Garsiju Priento pēc tam, kad bija publicējis manifestu, kurā Spānijas problēmās vainoja parlamentāro sistēmu. Alfonso XIII atbalstīja ģenerāli un iecēla viņu par jauno premjerministru.

Primo de Rivera apturēja konstitūcijas darbību un uzņēmās absolūta diktatora pilnvaras. Viņš izveidoja Unión Patriótica Española, vienīgo atļauto politisko partiju, un aizliedza visas pārējās. Viņš palielināja uzņēmumu un sabiedrisko pakalpojumu budžeta izdevumus, kas noveda pie viņa valdības bankrota. Šo darbību rezultātā militāristi atsauca savu atbalstu Primo de Riveras valdībai. Alfonso XIII izdarīja to pašu un 1930. gada janvārī piespieda viņu atkāpties no amata.Shlomo Ben-Ami, "The Dictatorship of Primo de Rivera: A Political Reassessment," Journal of Contemporary History, 1977. gada janvāris, 12. sējums, Issue 1, 65–84. lpp

 Pēdējais gads (1930—1931) 
Alfonso XIII mēģināja pakāpeniski atjaunot iepriekšējo varas sistēmu un nostiprināt savu prestižu, ministru padomes priekšsēdētāja amatā ieceļot ģenerāli Damaso Berengeru. Tomēr, ņemot vērā karaļa atbalstu diktatūrai, šis mēģinājums izrādījās neveiksmīgs un izraisīja pieaugošus aicinājumus likvidēt monarhiju un izveidot republiku. 1930. gada 17. augustā republikāņu grupas izveidoja Sansevastjanas paktu, dibinot revolucionāru komiteju, kas vēlāk kļuva par Spānijas Otrās republikas vadību.

Berengers beidzot atkāpās, un karalis viņa vietā iecēla admirāli Huanu Bautistu Asnaru. 1931. gada 12. aprīlī Aznārs aicināja rīkot pašvaldību vēlēšanas, lai nomierinātu demokrātus un republikāņus, nomainītu vietējās diktatūras pārvaldes institūcijas un pakāpeniski atjaunotu Restaurāciju.

Lai gan monarhistiem joprojām bija zināms atbalsts, republikāņu un sociālistiskās partijas guva pārliecinošu uzvaru. Viņu uzvara izraisīja ielu nemierus un prasības likvidēt monarhiju. 14. aprīlī karalis atstāja Spāniju pēc tam, kad armija paziņoja, ka karalis neaizstāvēs. Pagaidu valdība, kuru vadīja Niseto Alkalā Samora, šajā pašā datumā nekavējoties izveidoja Spānijas Otro republiku.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Bijušās valstis Eiropā
Kategorija:Spānijas vēsture
Kategorija:Bijušās valstis