Amerikas Valstu Konfederācijas armija

Amerikas Valstu Konfederācijas armija () bija militārs formējums, kas tika izveidots, lai uzturētu nacionālo drošību un aizsargātu Amerikas Konfederācijas valstis tās pastāvēšanas laikā no 1861. līdz 1865. gadam. Armija galvenokārt bija paredzēta sauszemes militārajām operācijām.

 Armijas izveidošana 
Konfederācija sāka veidot savu armiju 1861. gada pavasarī. Mēnesi pirms Samteras forta kaujas, 1861. gada 6. martā, prezidents Džefersons Deiviss aicināja štatu gubernatorus nodrošināt 100 000 brīvprātīgo viena gada dienestam valdības armijā. Vienību formēšana uz vietas tika uzticēta kādai vietējai autoritātei — Meksikas kara veterānam vai Vestpointas absolventam. Tādējādi piemēram rakstnieks, virsnieks Evanders Lovs savervēja 4. Alabamas pulku no savas militārās skolas studentiem. Rekrūši pulcējās noteiktā laikā, līdzi ņemot visus ieročus, ko vien varēja dabūt rokās. Saskaņā ar vispārpieņemtajām demokrātiskajām tradīcijām tika ievēlēti vienību virsnieki. Tajā pašā laikā tika izvēlēts arī rotas nosaukums.

Līdz Pilsoņu kara sākumam armiju veidoja inženiertehniskais un artilērijas korpuss, 6 kājnieku un 1 kavalērijas pulks. Kopumā kara laikā Dienvidu štati izvirzīja un apbruņoja 642 kājnieku pulkus, 137 kavalērijas pulkus un 16 artilērijas pulkus (272 baterijas). Konfederācijas armijas regulārās vienības bija niecīgas: 1 artilērijas baterija, 12 kavalērijas pulki un 7 kājnieku pulki.

 Armijas struktūra 
Konfederācijas bruņotie spēki sastāvēja no atsevišķām armijām, kas bija sadalītas korpusos (kopš 1862. gada), divīzijās, brigādēs un pulkos. Pulku skaits samazinājās, karam progresējot: sākumā dienvidu pulkā bija aptuveni 600 cilvēku, bet jau 1863. gadā tajā bija 300—350 cilvēku. 1863. gadā brigādes lielums bija 1400—2000 vīru, divīzijas — no 6000 līdz 14 000 vīru un korpusa — no 24 000 līdz 28 000 vīru. Jo īpaši Getisburgā Konfederācijas divīzijā bija 5—7 tūkstoši vīru, bet brigādē — 1300—2100 vīru. Lielākais bija 59. Džordžijas pulks (525 vīri), mazākie bija 4. Ziemeļkarolīnas pulks (196 vīri) un 8. Floridas pulks (176 vīri).

Laikā no 1861. līdz 1865. gadam Konfederācijas armijā pastāvēja šādas vienības:

 Ziemeļvirdžīnijas armija — Džozefs Eglstons Džonstons, Gustavs Vudsons Smits, Roberts Lī
 1. korpuss
 2. korpuss
 3. korpuss
 4. korpuss, ko bieži dēvē par Andersona korpusu
 kavalērijas korpuss
 Misisipi armija
 1862. gada marts—novembris: ģenerālis Pjērs Boregārs, ģenerālis Alberts Sidnijs Džonstons, ģenerālis Brekstons Bregs, ģenerālis Viljams Dž. Hārdijs, Leonidass Polks (1862. gada 20. novembrī armijas daļa devās veidot jaunu armiju — Tenesī armiju).
 1862. gada decembris — 1863. gada jūlijs: ģenerālis Džons Pembertons, ģenerālis Ērls Van Dorns (1863. gadā), ģenerālis Viljams Lorings (daļa no armijas atdalītā karaspēka tika saukta par Viksburgas armiju).
 1863. gada jūlijs — 1864. gada jūlijs: ģenerālis Viljams Hārdijs, ģenerālis Leonidass Polks, ģenerālis Viljams Vings Lorings
 Kanovas armija — ģenerālis Henrijs Vaizs, ģenerālis Džons B. Floids, ģenerālis Roberts E. Lī
 Kentuki armija — ģenerālis Edmunds C. Smits (faktiski komandēja visus Konfederācijas sauszemes spēkus uz rietumiem no Misisipi upes)
 Centrālās Kentuki armija — ģenerālis Saimons B. Bakners vecākais, ģenerālis Alberts S. Džonstons
 Misūri armija — ģenerālis Sterlings Praiss
 Vidus Tenesī armija — ģenerālis Džons C. Brekinridžs
 Rietumu armija (1862) — ģenerālis Ērls Van Dorns
 Ņūmeksikas armija — ģenerālis Henrijs Hopkinss Siblijs
 Ziemeļrietumu armija — ģenerālis Roberts S. Gārnets, ģenerālis Henrijs R. Džeksons, ģenerālis Viljams Vings Lorings, ģenerālis Edvards Džonsons
 Pussalas armija — ģenerālis Džons Magrūders, ģenerālis Daniels Hils
 Šenandoa armija — ģenerālis Džozefs Eglstons Džonstons
 Potomakas armija — ģenerālis Pjērs Boregārs, ģenerālis Džozefs Eglstons Džonstons
 Tenesī (Dienvidu) armija — ģenerālis Brekstons Bregs, ģenerālis Semjuels Dž. Frenčs, ģenerālis Viljams Dž. Hārdijs, ģenerālis Daniels H. Hils, ģenerālis Džons B. Huds, ģenerālis Džozefs Eglstons Džonstons, ģenerālis Ričards Teilors
 1. korpuss
 2. korpuss
 Ģenerāļa Foresta kavalērijas korpuss — Neitans Forests
 Transmisisipi armija — ģenerālis Tomass Kārmaikels Hindmens jaunākais, Edmunds C. Smits
 Ielejas armija (pazīstama arī kā 2. korpuss) — ģenerālis Džubals Andersons Ērlijs

 Dienesta pakāpes un zīmotnes 
 Virsnieku ranga struktūra Konfederācijas armijāĢenerālisPulkvedisPulkvežleitnantsMajorsKapteinisPirmais leitnantsOtrais leitnants100px100px75px50px100px100px100px

Pastāvēja četras augstāko virsnieku pakāpes (ģenerālis, ģenerālleitnants, ģenerālmajors un brigādes ģenerālis), taču visi valkāja vienādu zīmotni neatkarīgi no pakāpes. Šis lēmums tika pieņemts jau militārā konflikta sākumā. Konfederācijas kongress sākotnēji par augstāko pakāpi noteica brigādes ģenerāļa pakāpi. Karam progresējot, ātri tika pievienotas arī citas augstāko virsnieku pakāpes, taču tām netika izveidotas nekādas zīmotnes. (Roberts Lī bija izņēmums. Viņš izvēlējās valkāt pulkveža pakāpes zīmotnes.) Tikai septiņi karavīri sasniedza (pilna) ģenerāļa pakāpi. Virsnieku formas tērpiem bija pīta uzšuve uz piedurknēm un kepi galvassegai, blakus esošo joslu skaits (un līdz ar to raksta līniju platums) apzīmēja militāro dienestu. Uzšuves un kepi krāsa apzīmēja militāro spēku šķiru. Virsnieki dažreiz nevalkāja uzšuves, jo tas padarīja viņus par pamanāmiem mērķiem pretiniekiem. Kepi galvassega tika lietota reti, un dienvidu klimatā priekšroka tika dota parastajai platmalu cepurei tās praktiskuma dēļ.

 Zemāko apakšvirsnieku un karavīru dienesta pakāpes un zīmotnesMajors-seržantsKvartermeistars seržantsOrdinētais seržantsPirmais seržants80px80px80px80pxSeržantsKaprālisMuzikantsIerindnieks80px80pxzīmotnes nebijazīmotnes nebija

Zīmotnes krāsai tika izmantotas atšķirīgas krāsas — zila kājniekiem, dzeltena kavalērijai un sarkana artilērijai. Tomēr tas varēja atšķirties atkarībā no pieejamajiem resursiem vai vienības komandiera vēlmēm. Piemēram, kavalērijas pulki no Teksasas bieži izmantoja sarkanu zīmotni, un vismaz viens Teksasas kājnieku pulks izmantoja melnu.

Konfederācijas armija atšķīrās no daudzām tā laika armijām ar to, ka visus virsniekus zemāk par brigādes ģenerāļa pakāpi ievēlēja viņu pakļautībā esošie karavīri. Konfederācijas kongress 1862. gada 13. oktobrī atļāva piešķirt medaļas par drosmi un labu uzvedību, taču kara laika grūtības neļāva iegūt nepieciešamās medaļas. Lai neatliktu atzinību par savu varonību, apbalvojumiem nominēto vārdi tika ierakstīti Konfederācijas Goda sarakstā, kas tika nolasīts pirmajā svētku parādē pēc tā saņemšanas un publicēts vismaz vienā laikrakstā katrā štatā.

 Uniforma 
Pilsoņu kara sākumā Konfederācijas armijas karavīru un virsnieku pamata formas tērps bija pelēkā krāsā, atšķirībā no Savienības armijas karavīru un virsnieku tumši zilā formas tērpa. Tas ir saistīts ar diviem galvenajiem iemesliem. Vispirms 1812. gadā pelēkā formas krāsa tika izvēlēta, lai atšķirtu "neatkarīgo valstu" bruņotās vienības no "nacionālās valdības" vienībām iepriekšminētajā tumši zilajā formas tērpā.

Otrkārt, lielākā daļa Konfederācijas karavīru un virsnieku sākotnējā posmā bija brīvprātīgie, no kuriem lielākā daļa bija ASV militāro akadēmiju kadeti, kuri tajā laikā valkāja pelēkas formas tērpus, lai atšķirtos no regulārās armijas karavīriem. Tomēr, ņemot vērā tekstilrūpniecības kapacitātes trūkumu un ierobežotos resursus dienvidos, tostarp dažu krāsvielu trūkumu, tumši pelēkā uniforma tika nedaudz mainīta uz gaiši pelēkzilu, kas vienlaikus atšķīrās gan no Savienības tumši zilās uniformas, gan no Savienības militāro akadēmiju kadetu uniformas. Šī krāsa vēlāk kļuva pazīstama kā “Konfederācijas pelēkais brezents”, “angļu armijas audums”, “pelēkais audums”.

Sākotnējā armijas karavīru un virsnieku galvassega bija kepi, kurai bija jēgeru galvassegas piegriezums, bet ar zemu vainagu. Laikabiedri šo galvassegu sauca vienkārši par "Sar". Patiesībā tā bija kaut kas līdzīgs tā laika Francijas un Austrijas armiju galvassegu krustojumam. Cepures bija pieejamas dažādās krāsās atkarībā no militārā dienesta veida. Plecu siksnu trūkumu aizstāja ar emblēmu piešūšanu uz cepurēm vai apkaklēm. To krāsa mainījās arī atkarībā no militārā dienesta veida. Parasti galvassegas krāsa bija tāda pati kā pogcaurumu un apkakles krāsa uz karavīra vai virsnieka formas tērpa.

Konfederācijas armijas bikses vidēji neatšķīrās no Savienības karavīru biksēm un bija debeszilā vai tumši zilā krāsā.

Kara sākumā izstrādātā reglamentētā uniforma jau no paša sākuma bija problemātiska izgatavošanā. Dienvidos nebija liela daudzuma krāsaina auduma, lai izgatavotu tik sarežģītu formas tērpu, un nebija neviena apgādes daļas virsnieka, kas būtu noskaņots tērēt resursus šādas formas tērpa ražošanai.

1863. gada sākumā Konfederācijas štatu armijas apgādes departaments publicēja pārskatītu vienoto noteikumu uniformas kopumu. Jaunajā versijā uniforma tika ievērojami vienkāršota. Piemēram, sarežģīto 1861.—1862. gada modeļa formas tērpu ar obligātu 14 lielu un 4 mazu pogu klātbūtni aizstāja ar vienrindas jaku, kurai bija nepieciešamas tikai 7 lielas pogas un mazāk nekā divas trešdaļas no auduma, kas bija nepieciešams formas tērpa pirmajai versijai. Kadetu pelēkā, gaiši zilā un citas apdares krāsas (sarkanā, dzeltenā, gaiši zilā un tumši zilā) tika aizstātas ar vienu universālu pamatkrāsas formu — pelēku. Bikses jau bija nepieciešamas jebkurā pieejamā krāsā, izgatavotas no ekonomiskāka materiāla. Likumā noteiktās galvassegas vietā bija atļauta arī mīksta filca platmalu cepure. Tomēr tika ieteikts, lai tā būtu balta, pelēka vai melna.

Tomēr kara beigās pat šie vienkāršotie nosacījumi praktiski vairs netika ievēroti, un konfederātu karavīri pārsvarā bija ģērbušies “visā, kas gadījās pa rokai”.

 Apgāde un uzturs 
Kara sākumā tika apstiprinātas armijas nometnes un pārgājiena uztura devas, kas tika samazinātas 1862. gada pavasarī. Sākotnēji nometnes apstākļos karavīram bija tiesības uz šādu dienas devu: 12 unces (339 grami) cūkgaļas vai bekona vai 1 mārciņa 4 unces (609 grami) svaigas vai sālītas teļa gaļas; 1 mārciņa 6 unces (665 grami) maizes vai miltu; 495 grami (1 mārciņa) rīvmaizes vai 609 grami (1 mārciņa 4 unces) kukurūzas miltu. Uz katrām 100 porcijām bija 1 pupiņu, 10 mārciņas rīsu, 10 mārciņas zaļās kafijas, 8 mārciņas grauzdētas kafijas vai 1 mārciņa 8 unces tējas; 15 mārciņas cukura; 1 mārciņa 4 unces sveču, 4 mārciņas ziepes un 1 kvarts melases.

Marša laikā uztura deva sastāvēja no: 1 mārciņas krekeru, 3/4 mārciņas sālītas cūkgaļas vai 1,25 mārciņām svaigas gaļas, kā arī cukura, kafijas un sāls.

 Alga 
Konfederācijas armijas atalgojuma sistēma tika kopēta no Amerikas Savienoto Valstu armijas sistēmas, lai gan summās bija nelielas atšķirības. Konfederācijas armijas karavīri un seržanti saņēma aptuveni tādu pašu atalgojumu kā Savienības armijas karavīri un seržanti.

Abu armiju ierindnieki saņēma vienādu atalgojumu 11 ASV dolāru mēnesī, bet no 1864. gada jūnija dienvidu ierindnieka alga palielinājās līdz 18 ASV dolāriem, kaprāļiem — 13 ASV dolāriem (no 1864. gada jūnija — 20 ASV dolāriem), seržantiem — 17/24 ASV dolāriem, virsseržantiem — 20/27 ASV dolāriem, virsseržantiem — 21/28 ASV dolāriem.

Dienvidos jaunāko virsnieku atalgojums parasti bija nedaudz zemāks nekā federālajā armijā, taču dažām pakāpēm tika maksāts augstāk. Otrais leitnants saņēma 80 ASV dolārus, virsleitnants — 90 ASV dolārus (105 ASV dolārus Savienības armijā), bet kapteinis saņēma 130 ASV dolārus, salīdzinot ar tikai 116 ASV dolāriem Savienības armijā.

Konfederācijas armijas vecākie virsnieki saņēma mazāk nekā federālajā armijā. Tā armijas majors saņēma 150 ASV dolāru, salīdzinot ar 170 dolāriem, ko saņēma Savienības armijas majors; dienvidu pulkvežleitnants saņēma 170 dolārus, salīdzinot ar 180 dolāriem, ko saņēma pulkvežleitnants federālajā armijā; armijas kājnieku pulka pulkvedis saņēma 195 ASV dolārus, bet kavalērijas un artilērijas pulkvedis — 210 ASV dolārus, salīdzinot ar 212 un 215 ASV dolāriem pulkvežiem šajos Savienības armijas atzaros.

Konfederācijas armijas augsta ranga virsniekiem tika maksāts ievērojami mazāk nekā augsta ranga virsniekiem Savienības armijā, daļēji tāpēc, ka ziemeļiem bija ievērojami lielāki finanšu resursi, un tāpēc tie varēja atļauties maksāt saviem karavīriem ievērojami vairāk. Piemēram, Konfederācijas armijas brigādes ģenerāļa alga bija 301 ASV dolārs, salīdzinot ar 315 ASV dolāriem Savienības brigādes ģenerāļa algai; Dienvidu ģenerālmajors saņēma tādu pašu 301 ASV dolāru, savukārt federālais ģenerālmajors saņēma 457 ASV dolārus. Konfederācijas ģenerālleitnanta alga joprojām bija 301 ASV dolārs, savukārt Savienības ģenerālis nopelnīja 748 ASV dolārus. Konfederācijas armijas ģenerālis (augstākā pakāpe Konfederācijas armijā, kuru pastāvīgi ieņēma tikai 7 cilvēki) saņēma algu 604 ASV dolāru apmērā.

Algas bija paredzēts izmaksāt ik pēc diviem mēnešiem, bet praksē tās tika izmaksātas ik pēc četriem mēnešiem, un reizēm maksājums aizkavējās pat par astoņiem mēnešiem. Maksājumi tika veikti retāk nekā federālajā armijā, un inflācijas dēļ šīs naudas reālā vērtība pakāpeniski samazinājās.

 Problēmas 
Galvenās grūtības, ar kurām saskārās dienvidi, bija nopietnas smagās rūpniecības trūkums. Tas noveda pie ieroču trūkuma. Tās importu no tās pašas lojālās Konfederācijai, Lielbritānijas kavēja jūras blokāde no ziemeļiem. Dažreiz nonāca līdz tam, ka rekrūši paņēma līdzi savus mājas ieročus (piemēram, medību ieročus) vai savāca trofejas no kaujas lauka.

Arī kara vidū parādījās problēma ar apavu trūkumu. Dažās vienībās tas bija ļoti akūti. Karavīri dažreiz dienā nogāja desmitiem jūdžu, un bez ērtiem apaviem viņiem parādījās asiņainas tulznas. Daži komandieri pat bija spiesti par saviem līdzekļiem nodrošināt apavus saviem karavīriem. Arī formas tērps ne vienmēr atbilda noteikumiem. Vienībās varēja būt militārā formas tērpa un civilā apģērba elementu kombinācija, un tā ātri kļuva nelietojama. Armijas apgāde bija slikta ceļu un transporta iznīcināšanas dēļ.

Papildus loģistikas problēmām bija arī grūtības ar personālu. Dienvidos nebija daudz profesionālu karavīru, daudzi arī gāja bojā kaujas laukā. Par komandieru aizstājējiem tika iecelti nepieredzējuši cilvēki. Pat dažiem svarīgiem komandieriem iepriekš, mierīgā dzīvē, bija nemilitāras profesijas. Un karavīri jeb brīvprātīgie kopumā agrāk galvenokārt bija lauksaimnieki, zelta meklētāji un citu nemilitāru profesiju pārstāvji.

 Dezertēšana 
Konfederācijas armija, tāpat kā Savienības armija, kara laikā piedzīvoja akūtas problēmas ar savu karavīru dezertēšanu. Saskaņā ar saglabājušajiem datiem, kara 4 gadu laikā no dienvidu armijas dezertēja 104 428 cilvēki (103 400 karavīru un 1028 virsnieku). No viņiem tikai 61% (63 700 cilvēku) tika notverti un saukti pie atbildības. Kopā ar tā saukto "pagaidu dezertieru" skaitu, kad karavīri bez atļaujas uz vienu līdz trim dienām atstāja savas vienības un pēc tam atgriezās tajās un izcieta disciplinārsodus, Konfederācijas dezertieru skaits pārsniedz 300 000 cilvēku.

Tomēr šie skaitļi nevar būt precīzi, jo līdz 1862. gada augusta vidum praktiski neviens neveica dezertieru uzskaiti, un virsnieki pievēra acis uz savu karavīru dezertēšanu, jo lielākā daļa no viņiem joprojām bija brīvprātīgie, nevis iesauktie.

Tieši ar pirmā obligātā iesaukuma militārajā dienestā sākumu 1862. gada 23. aprīlī sākās akūta Konfederācijas armijas dezertēšanas problēma. Pirmie oficiālie ziņojumi par dezertēšanas problēmām Konfederācijas armijā datējami ar 1862. gada jūniju, kad ģenerālis Džeimss Longstrīts lūdza ģenerālim Robertam Lī risināt karavīru dezertēšanas problēmu, jo no 32 000 vīru viņa vienībā vairāk nekā 7000 bija pazuduši "bez atļaujas ilgāk par dažām dienām".

Līdz tā gada vasaras beigām problēma ar dienvidnieku pamešanu no savām vienībām bez atļaujas bija kļuvusi tik pamanāma, ka 1862. gada 19. augustā armijas valdība pirmo reizi izmantoja nāvessodu kā sodu par dezertēšanu. Trīs dienvidnieki, kuri bez atļaujas pameta savas pozīcijas, tika sodīti ar nāvi militārajā tiesā. Tajā pašā dienā Amerikas Konfederācijas Valstu valdība pieņēma likumu, saskaņā ar kuru
Konfederācijas armijas (Confederate States Army, CSA) karavīriem un virsniekiem par amatu atstāšanu bez atļaujas tika piemērots nāvessods pakarot (karavīriem) un nošaujot (virsniekiem).

Gan karavīriem, gan virsniekiem bija tiesības vienu reizi pārsūdzēt spriedumu. Pilsoņu kara laikā kopumā 7644 cilvēki tika notiesāti uz nāvi par dezertēšanu no Konfederācijas armijas. No tiem 3058 cilvēkiem tika piešķirta apžēlošana vai viņu sods tika aizstāts ar citiem sodiem. Atlikušie 4586 cilvēki, tostarp 137 virsnieki, tika sodīti ar nāvi. Savukārt par dezertēšanu no Savienības armijas visā Pilsoņu kara laikā nāvessods tika piespriests aptuveni 500 cilvēkiem, un sods tika izpildīts tikai 147 dezertieriem.

Dienvidu armijas dezertieru problēmas kulminācija sākās 1864. gada septembrī pēc sakāves Atlantas kaujā. 74 % dezertieru (76 350 cilvēku) no armijas nāca pēdējos 8 kara mēnešos, un kulminācija bija 1864. gada decembrī, kad no 1. līdz 31. datumam no Konfederācijas armijas dezertēja 23 055 cilvēki.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Confederate soldiers
 A Manual of Military Surgery (1863). The manual used by doctors in the CSA.
 U.S. Civil War Era Uniforms and Accouterments
 collections/strong/Duke University Libraries Digital Collections — William Emerson Strong Photograph Album
 Confederate and State Regulations at confederateuniforms.org
 1st Confederate Battalion, Forney's Regiment (Living History Organization)
 Black soldiers in the U.S. Civil War
 Confederate Enlistment Oaths and Discharges of the Army of the State of Georgia

Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:Amerikas pilsoņu karš