Sociālā politika

Sociālā politika ir koordinēšanas un plānošanas pasākumu kopums, ko valsts veic ar nolūku nodrošināt iedzīvotāju ekonomisko un sociālo aizsardzību.

Eiropas Savienībā sociālā politika ir dalībvalstu dalītā kompetence. Eiropas Savienība tieši nenosaka katras dalībvalsts sociālo politiku, tomēr tās vadlīnijas un minimālie standarti ir saistoši dalībvalstīm. Eiropas Savienības dalībvalstis vairākus sociālās politikas jomas jautājumus risina kopā, lai arī tiešs sociālais atbalsts dažādu pabalstu vai pensiju veidā tik un tā ir katras dalībvalsts pārziņā.

Sociālā politika aptver šādas jomas: brīva darbaspēka kustība; sociālās drošības shēmu koordinēšana; darba tiesiskās attiecības; drošība un veselība darbā; sociālais dialogs; vienlīdzīga attieksme; sociālā aizsardzība; nodarbinātība; finansiāls atbalsts (nodarbinātības veicināšanai).

Starp Eiropas Savienības reģioniem pastāv būtiskas atšķirības. Ziemeļeiropas valstīs lielākoties būtiska loma ir pabalstu sistēmai, kamēr Dienvideiropas valstīs pabalstu sistēmas ir vājākas. Atšķirība starp dienvidu un ziemeļu valstīm finanšu krīzes ietekmē atstājusi iespaidu arī uz Eiropas Savienības integrācijas un kohēzijas politiku.Guo, Z. (2024). The Divergence in Economic Policy Preferences: How North-South Divides Challenge European Integration. Lecture Notes in Education Psychology and Public Media, 70(1), 166—171. https://doi.org/10.54254/2753-7048/70/20241048 Līdzīgi, vecākās Eiropas Savienības dalībvalstis kopumā ir ar attīstītāku sociālo politiku, nekā jaunākās Eiropas Savienības dalībvalstis — atšķirības ir izteiktākas tieši sociālo iespēju kontekstā.Lacmanović, S., & Tijanić, L. (2025). Social Progress in the European Union: A Comparative Analysis at the National and Regional Levels. Sustainability, 17(4), 1652. https://doi.org/10.3390/su17041652

Arī finansējumā, ko valdības atvēl sociālajai aizsardzībai būtiski atšķiras starp Eiropas Savienības dalībvalstīm, kur attiecīgie rādītāji nošķir Ziemeļeiropas valstis no Austrumeiropas un Baltijas valstīm.Halaskova, R. (2018). Structure of General Government Expenditure on Social Protection in the EU Member States. Montenegrin Journal of Economics, 14(4), 7—21. https://doi.org/10.14254/1800-5845/2018.14-4.1; Lafuente-Lechuga, M., Faura-Martínez, Ú., & García-Luque, O. (2018). European social models in times of crisis: Sapir’s contribution reviewed. International Journal of Sociology and Social Policy, 38(3/4), 295—311. https://doi.org/10.1108/IJSSP-08-2017-0095 Tajā pašā laikā postsociālisma valstīs pastāv izaicinājumi, kas sociālās politikas un izglītības politikas jomā ir saistīti ar šo valstu sociālekonomisko, vēsturisko un kulturālo kontekstu.Stumbrienė, D., & Želvys, R. (2025). Ways of the Implementation of the European Education Area Strategic Framework in the New EU Member States. Socialinė teorija, empirija, politika ir praktika, 30, 40—61. https://doi.org/10.15388/STEPP.2025.30.3

 Sociālā politika Latvijā 
Latvijā šī politikas joma galvenokārt ir Labklājības ministrijas pārziņā. Sociālajā politikā galvenie jautājumi ir sabiedrības sociālā drošība, sociālās tiesības, brīvība un sociālā vienlīdzība. Sociālā politika arī kalpo kā reakcija uz brīvības zaudēšanu un sociālo netaisnīgumu, turklāt veiksmīga sociālā politika atbalsojas arī uz citām politikas jomām, tostarp saliedētību. Pēc Labklājības ministrijas sociālās attīstības mērķis ir uzlabot un paplašināt visu cilvēku dzīves kvalitāti.Sociālās un ekonomiskās tiesības Latvijā. Publicēts oficiālajā laikrakstā "Latvijas Vēstnesis", 22.04.1998., Nr. 107/108 https://www.vestnesis.lv/ta/id/31786; Labklājības ministrijas 2023. gada pārskats (pieejams: https://www.lm.gov.lv/lv/2023-gads-2)

Veidojot sociālo politiku, valsts seko vairākām Eiropas Savienības noteiktām prasībām: augsta līmeņa nodarbinātības veicināšana; atbilstīgas sociālās aizsardzības nodrošināšana; sociālās atstumtības apkarošana; izglītības, mācību un cilvēku veselības aizsardzības līmeņa paaugstināšana.

Eiropas Savienības normatīvajos aktos noteiktajās prasības vienlaikus ļauj dalībvalstīm pieņemt arī papildu stingrākus noteikumus; direktīvas attiecas vienīgi uz šādām jomām: darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība; darba apstākļi; darba ņēmēju sociālais nodrošinājums un sociālā aizsardzība; darba ņēmēju aizsardzība darba līgumu izbeigšanas gadījumos; darba ņēmēju informēšana un apspriešanās ar tiem; darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība; nodarbinātības nosacījumi trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi dzīvo ES teritorijā; no darba tirgus atstumtu personu integrācija; vīriešu un sieviešu līdztiesība attiecībā uz attieksmi darbā.

Atbilstoši Sociālās aizsardzības un darba tirgus politikas pamatnostādnēm 2021.-2027.gadam, “sociālās aizsardzības un darba tirgus politikas mērķis ir sekmēt iedzīvotāju sociālo iekļaušanu, mazinot ienākumu nevienlīdzību un nabadzību, attīstot pieejamu un individuālajām vajadzībām atbilstošu sociālo pakalpojumu un juridiskā atbalsta sistēmu, kā arī veicinot augstu nodarbinātības līmeni kvalitatīvā darba vidē”.

Attīstības plānošanas dokumentāSociālās aizsardzības un darba tirgus politikas pamatnostādnes 2021.-2027.gadam (pieejams: https://polsis.mk.gov.lv/documents/7177) politika plānota piecos rīcības virzienos:

Pirmkārt, paredzēts veicināt ilgtspējīgu un stabilu materiālo atbalstu, sniedzot pietiekamu ekonomisko neatkarību. Kā viens no apsvērumiem izcelts tas, ka šādiem pasākumiem nevajadzētu samazināt motivāciju iekļauties darba tirgū. Tāpat tajā iekļauts apsvērums rīkoties atbildīgi pret visu sabiedrības locekļu interesēm, nemazinot sabiedrības uzticēšanos un interesi iesaistīties valsts sociālās apdrošināšanas sistēmā.

Otrkārt, pamatnostādnēs uzsvērta modernas un pieejamas sociālo pakalpojumu sistēmas loma, cita starpā uzlabojot iedzīvotāju iespējas dzīvot neatkarīgi un dzīvot sabiedrībā, iekļauties izglītībā un darba tirgū. Šis virziens ietver arī Labklājības ministrijas veikto pāreju, kas paredz, ka primāro sociālo pakalpojumu pamats ir sabiedrībā balstītu pakalpojumu attīstība, kas nodrošina sabiedrībā balstītus vai ģimeniskai videi pietuvinātus pakalpojumus.

Treškārt, sociālā politika ietver iekļaujoša darba tirgus veidošanu, atbalstot ilgtermiņa līdzdalību darba tirgū. Politikas attīstība tiek plānota tā, lai palīdzētu visiem darbspējīgajiem iedzīvotājiem iekļauties darba tirgū, īpaši nelabvēlīgākā situācijā un augstākam bezdarba riskam pakļautajiem iedzīvotājiem. Tas nozīmē, ka tiek veicināta savlaicīga un individuāli pielāgota atbalsta sniegšana, kuras nolūks ir celt nodarbinātības vai pašnodarbinātības izredzes. Tāpat tas iekļauj atbalstu pārejā no ekonomiskās neaktivitātes uz nodarbinātību un starp dažādām profesijām un nozarēm, kvalitatīvu un drošu darba vietu attīstību, nodarbināto nabadzības riska novēršanu, iespēju radīšanu pārkvalifikācijai un izglītībai visa darba mūža garumā.

Ceturtkārt, pamatnostādnes paredz attīstīta valsts nodrošinātā juridiskā atbalsta sistēmas veidošanu, kas ļautu paplašināt mazāk aizsargāto personu piekļuvi tiesu sistēmai. Tas paredz arī savlaicīgu un iedzīvotājiem pieejamu juridiskā atbalsta sniegšanu, lai preventīvi novērstu gadījumus, kad juridisko jautājumu nerisināšana negatīvi ietekmē iedzīvotāju sociālo un ekonomisko situāciju un pakļauj nabadzības vai sociālās atstumtības riskam.

Piektkārt, kā sociālās politikas virziens noteikta sociālās aizsardzības un darba tirgus politikas pārvaldības stiprināšana, kas paredz tostarp starpnozaru sadarbības uzlabošanu. Tāpat tas paredz cita starpā dzimumu līdztiesības integrētās pieejas nodrošināšanu, izvērtējot ietekmi uz sieviešu un vīriešu vienlīdzīgu tiesību un iespēju principa īstenošanu praksē.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
Projekts "VPP Saliedētība"

Kategorija:Politika