Estrādes mūzika

Estrādes mūzika ( no  – 'platforma', 'paaugstinājums') bija vispārējs apzīmējums Padomju Savienībā un citās Austrumu bloka valstīs radītai populārajai mūzikai, kas bija paredzēta plašai auditorijai un tika izpildīta uz skatuves paaugstinājuma – estrādes. Latvijas PSR šis žanrs piedzīvoja savu "zelta laikmetu" no 1960. līdz 1980. gadiem, kļūstot par nozīmīgu nacionālās kultūras un identitātes daļu padomju okupācijas apstākļos.

Latvijas estrādes mūzika apvienoja Rietumu popmūzikas, džeza un roka elementus ar latviešu tautas mūzikas un šlāgermūzikas tradīcijām. Tās galvenās iezīmes bija melodiskums, profesionāli aranžējumi, ko bieži izpildīja lieli orķestri (piemēram, Latvijas Radio un televīzijas vieglās un estrādes mūzikas orķestris), un augstvērtīga dzeja, ko radīja atzīti latviešu dzejnieki. Žanra attīstību un saturu būtiski ietekmēja padomju cenzūra, kas noteica ideoloģiskos rāmjus dziesmu tematikai.

Ievērojamākie estrādes mūzikas pārstāvji Latvijā ir komponists Raimonds Pauls, dziedātāji Nora Bumbiere, Viktors Lapčenoks, Margarita Vilcāne un Ojārs Grīnbergs, kā arī dziesmu tekstu autori Jānis Peters un Alfrēds Krūklis. Liela loma žanra popularizēšanā bija ikgadējai Mikrofona dziesmu aptaujai.

 Vēsture 
 Izcelsme un attīstība Padomju Savienībā 
Jēdziens "estrāde" Padomju Savienībā apzīmēja plašu skatuves mākslas veidu kopumu, kas ietvēra ne tikai mūziku, bet arī deju, cirka un runas priekšnesumus. Estrādes mūzika tika veidota kā ideoloģiski pieņemama alternatīva Rietumu popmūzikai, kuras ietekme tika uzskatīta par nevēlamu. Tā tika stingri kontrolēta no valsts puses – dziesmu tekstiem un mūzikai bija jāiziet cauri cenzūras sietam mākslinieciskajās padomēs, kas lēma par to atbilstību padomju ideoloģijai.

Pirmajos pēckara gados dominēja patriotiskas un optimistiskas dziesmas, taču, sākoties "Hruščova atkusnim" 1950. gadu beigās, estrādes mūzika kļuva daudzveidīgāka, tajā sāka parādīties personiskākas tēmas par mīlestību un sadzīvi.

 "Zelta laikmets" Latvijā (1960–1980) 
Latvijas estrādes mūzikas uzplaukums sākās 1960. gados, kad parādījās jauna komponistu un izpildītāju paaudze. Par centrālo figūru kļuva komponists Raimonds Pauls, kura melodijas, apvienojot Rietumu mūzikas tendences ar nacionālo mentalitāti, definēja žanra skanējumu turpmākajās desmitgadēs. Lielu ieguldījumu deva arī komponisti Uldis Stabulnieks, Gunārs Freidenfelds un Ivars Vīgners.

Šajā laikā tika izveidoti profesionāli estrādes kolektīvi:
 Rīgas estrādes orķestris (REO) (dibināts 1957. gadā) – pirmais nozīmīgais profesionālais estrādes kolektīvs Latvijā.
 Latvijas Radio un televīzijas vieglās un estrādes mūzikas orķestris – tam bija izšķiroša loma dziesmu ierakstu veidošanā un kvalitātes standartu noteikšanā.

Par estrādes mūzikas "firmas zīmi" kļuva vokālie dueti un solisti ar spilgtām balsīm un harismu. Leģendārs kļuva Noras Bumbieres un Viktora Lapčenoka duets, kas izpildīja daudzas no Raimonda Paula populārākajām dziesmām, piemēram, "Tāpēc jau, ka nevar zināt, kāpēc" un "Lapsenes nāve". Ne mazāk populāri bija solisti Margarita Vilcāne un Ojārs Grīnbergs.

Īpaša nozīme žanra popularitātē bija Latvijas Radio raidījumam "Mikrofons", kas katru gadu rīkoja populārāko dziesmu aptauju. Tā kļuva par visas tautas pasākumu un savā ziņā arī par klusu sacensību starp latviešu komponistiem un izpildītājiem. Aptaujas dziesmas bieži kļuva par sava laika hitiem, piemēram, "Mēmā dziesma" vai "Dāvāja Māriņa".

 Pārmaiņas un mantojums pēc neatkarības atgūšanas 
Sākoties Trešajai atmodai un Dziesmotajai revolūcijai, estrādes mūzikā arvien skaļāk sāka skanēt patriotiskas tēmas. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas un padomju sistēmas sabrukuma jēdziens "estrādes mūzika" zaudēja savu sākotnējo nozīmi. Atveroties Rietumu mūzikas tirgum, daudzi padomju laika estrādes mākslinieki zaudēja savu popularitāti, bet pats žanrs sadalījās vairākos virzienos – mūsdienu popmūzikā un šlāgermūzikā, kas lielā mērā pārņēma estrādes auditoriju.

Tomēr estrādes mūzikas mantojums ir dziļi iesakņojies Latvijas kultūrā. Tās populārākās dziesmas joprojām tiek uzskatītas par nacionālo klasiku, tās regulāri skan radio un tiek izpildītas koncertos un svētku pasākumos.

 Raksturīgās iezīmes 
 Muzikālais stils 
Latvijas estrādes mūzika izcēlās ar augstu profesionalitātes līmeni. Tās pamatā bija spilgta, labi iegaumējama melodija. Aranžējumiem tika pievērsta liela uzmanība – tos veidoja profesionāli komponisti un aranžētāji, un ierakstos bieži piedalījās liels orķestris ar bagātīgu stīgu un pūšaminstrumentu skanējumu. Lai gan oficiāli tika uzturēta distance no Rietumu mūzikas, estrādē varēja saklausīt džeza, bossa nova, fanka un roka elementus, kas tika prasmīgi adaptēti padomju cenzūras prasībām.

 Tekstu tematika un dzejas loma 
Padomju cenzūra stingri ierobežoja dziesmu tekstu saturu. Aizliegtas bija tēmas, kas saistītas ar politiku (izņemot padomju patriotismu), sociālo kritiku, reliģiju un pārlieku atklātu erotiku. Līdz ar to dominēja "drošas" tēmas:
 Mīlestība (bieži vien idealizēta un atturīga);
 Dabas skaistums (kalpoja kā slēpta metafora dzimtenes mīlestībai);
 Dzimtās pilsētas un vietas (Rīga, Jūrmala);
 Sadzīviski un humoristiski sižeti.

Lai izvairītos no ideoloģiskiem pārmetumiem un vienlaikus radītu mākslinieciski augstvērtīgu saturu, komponisti bieži izmantoja izcilu latviešu dzejnieku – Jāņa Petera, Leona Brieža, Alfrēda Krūkļa, Imanta Ziedoņa u.c. – dzeju. Tas piešķīra dziesmām dziļumu un poētismu, kas bieži ļāva paust nacionālas vai vispārcilvēciskas idejas slēptā, metaforiskā veidā.

 Cenzūra un ideoloģiskā kontrole 
Jebkura publiski izpildāma dziesma bija jāsaskaņo ar īpašu institūciju – Mākslas padomi, kurā cenzori vērtēja gan mūzikas, gan teksta atbilstību padomju ideoloģijai. Cenzori īpaši uzmanīja, lai tekstos nebūtu nepārprotamu Rietumu kultūras atsauču, pesimisma vai divdomīgu izteicienu. Neskatoties uz to, gan komponistiem, gan dzejniekiem reizēm izdevās "apiet" cenzūru, izmantojot metaforas un zemtekstus, kas padomju klausītājiem bija labi saprotami. Piemēram, dziesmas par dabu vai vēsturiskiem notikumiem varēja kalpot kā slēpts patriotisma apliecinājums.

 Galvenie pārstāvji 
 Kategorija  Pārstāvji Komponisti Raimonds Pauls, Uldis Stabulnieks, Gunārs Freidenfelds, Ivars Vīgners, Aleksandrs Kublinskis, Zigmars Liepiņš Izpildītāji Nora Bumbiere, Viktors Lapčenoks, Margarita Vilcāne, Ojārs Grīnbergs, Žoržs Siksna, Ingus Pētersons, Aija Kukule, Mirdza Zīvere, Imants Vanzovičs, Andrejs Lihtenbergs Tekstu autori Jānis Peters, Leons Briedis, Alfrēds Krūklis, Imants Ziedonis, Daina Avotiņa, Pēteris Zirnītis

 Salīdzinājums ar citiem žanriem 
 Rietumu popmūzika 

Atšķirībā no Rietumu popmūzikas, kas bija komerciāla, tirgus orientēta un cieši saistīta ar jauniešu subkultūrām, estrādes mūzika bija centralizēti pārvaldīta, ideoloģiski kontrolēta un paredzēta visām paaudzēm. Tās galvenais mērķis nebija peļņa, bet gan tautas audzināšana un izklaidēšana atbilstoši padomju vērtībām.

 Šlāgermūzika 

Latvijas kontekstā estrādes mūzika bieži tiek jaukta ar šlāgermūziku. Lai gan abiem žanriem ir kopīgas iezīmes (vienkārša melodija, deju ritmi), estrādes mūzikai bieži piemita augstākas mākslinieciskās ambīcijas – sarežģītāki aranžējumi, dziļāka dzeja un plašāks stilistiskais diapazons, ietverot džeza un roka elementus. Šlāgermūzika parasti ir vienkāršāka, ar uzsvaru uz viegli iegaumējamu piedziedājumu un bieži vien sadzīvisku tematiku.

 Nozīme un mantojums 
Estrādes mūzika padomju periodā pildīja vairākas svarīgas funkcijas. Tā bija ne tikai galvenais izklaides avots, bet arī veids, kā saglabāt un attīstīt latviešu valodu un nacionālo kultūru ierobežotas suverenitātes apstākļos. Augstvērtīgās dzejas izmantošana un nacionālās mentalitātes atspoguļošana melodijās padarīja šo mūziku par nozīmīgu tautas identitātes sastāvdaļu.

Daudzas estrādes dziesmas ir kļuvušas par Latvijas kultūras kanona daļu, un to popularitāte nav zudusi arī mūsdienās. Tās veido "zelta fondu", kas turpina iedvesmot jaunos mūziķus un ir neatņemama svētku un atceres pasākumu sastāvdaļa.

 Skatīt arī 
 Mikrofona aptauja
 Raimonds Pauls

 Atsauces 

Kategorija:Mūzikas žanri