Bello meža kauja

Bello meža kauja (; 1918. gada 1.–26. jūnijs) bija nozīmīga kauja, kas notika vācu pavasara ofensīvas laikā Pirmajā pasaules karā netālu no Marnas upes Francijā. Kaujā piedalījās ASV 2. (ģenerālmajora Omara Bandija vadībā) un 3. divīzija kopā ar Francijas un Lielbritānijas spēkiem pret dažādām vācu vienībām, tostarp 237., 10., 197., 87. un 28. divīzijas elementiem. Šī kauja ir kļuvusi par svarīgu Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieku korpusa vēstures sastāvdaļu.
 Priekšvēsture 

1918. gada martā, kad Krievijai izstājoties no kara Austrumu frontē, Vācijai atbrīvojās gandrīz 50 papildu divīzijas, tā uzsāka virkni uzbrukumu Rietumu frontē, cerot sakaut sabiedrotos, pirms ASV spēki varētu tikt pilnībā izvietoti rietumu frontē. Trešā vācu ofensīva pret francūžiem, kas tika uzsākta maijā starp Suasonu un Reimsu, pazīstama kā Trešā Ēnas kauja, ļāva vāciešiem 27. maijā sasniegt Marnas upes ziemeļu krastu pie Šato-Tjerī pilsētas, 95 kilometru attālumā no Parīzes. 31. maijā ASV 3. divīzijas 7. ložmetēju bataljons atbalstīja Senegāliešu strēlniekus (Senegalese Tirailleurs), lai aizturētu vācu uzbrukumu Šato-Tjerī rajonā, sīvā cīņā par katru māju, un vācu uzbrukums novirzījās uz Esomu pie Marnas un Bello meža virzienā.

1. jūnijā komūnas Šato-Tjerī un Esoma pie Marnas krita vācu rokās, un vācu karaspēks iegāja Bello mežā. ASV 2. kājnieku divīzija, kurā ietilpa arī ASV jūras kājnieku brigāde, tika ievesta pa Parīzes-Mecas šoseju. 9. kājnieku pulks tika izvietots starp šoseju un Marnu, bet 6. jūras kājnieku pulks tika izvietots pa kreisi no tiem. 5. jūras kājnieku un 23. kājnieku pulki tika atstāti rezervē.

 Kaujas gaita 
1. jūnija vakarā vācu spēki pārrāva franču aizsardzības līnijas pa kreisi no amerikāņu jūras kājniekiem. Reaģējot uz šo zaudējumu, ASV rezervisti veica vairāk nekā 10 kilometru garu forsēto maršu, lai aizpildītu līnijas pāarāvumu, to sasniedzot līdz rītausmai. Līdz 2. jūnija tumsai ASV spēki noturēja līniju uz ziemeļiem no Parīzes—Mecas šosejas.

Vācu komandieri pavēlēja virzīties caur Bello mežu komūnu Mariņī leŠatēlas un Lūsijas virzienā kā daļu no plašākas ofensīvas, kuras laikā citi vācu spēki šķērsotu arī Marnas upi. Jūras kājnieku brigādes komandieris, armijas ģenerālis Džeimss Harbords, atcēla franču pavēli rakt tranšejas tālāk aizmugurē un pavēlēja jūras kājniekiem "noturēt savu pozīciju" par katru cenu. Izmantojot durkļus, jūras kājnieki izraka seklas kaujas pozīcijas, no kurām viņi varēja apšaudīt vāciešus. 3. jūnija pēcpusdienā vācu kājnieki uzbruka jūras kājnieku pozīcijām pāri labības laukiem. Jūras kājnieki nogaidīja, līdz vācieši bija 91 m attālumā no pozīcijām, pirms atklāja nāvējošu šauteņu uguni, kas apspieda vācu kājnieku viļņus un piespieda izdzīvojušos atkāpties mežā.«Marines' First Crucible: Belleau Wood»  

4. jūnijā ģenerālmajors Bandijs, kurš komandēja 2. divīziju, pārņēma frontes amerikāņu sektora vadību. Nākamo divu dienu laikā jūras kājnieki atvairīja nepārtrauktos vācu kājnieku uzbrukumus. Kā papildspēki ieradās franču 167. divīzija, dodot Bandijam iespēju nostiprināt savu 1800 m  garo fronti. Bandija 3. brigāde turēja līnijas dienvidu sektoru, savukārt jūras kājnieku brigāde turēja ziemeļu līniju no Triangulārās fermas.

6. jūnija rītausmā franču artilērija apšaudīja vācu pozīcijas Bello mežā, bet lielākā daļa lādiņu netrāpīja mērķī un nokrita aiz meža, un tie, kas trāpīja, vāciešiem nenodarīja lielu ļaunumu.

Plkst. 4:30 amerikāņu karaspēks sāka savu uzbrukumu. Pēc īsas, sīvas kaujas jūras kājnieki ieņēma 142. kalnu un atvairīja visus vācu pretuzbrukumus un līdz pulksten 9:00 kauja bija beigusies.

Pēc vēl vienas neveiksmīgas apšaudes pulksten 17:00, ar tikai trim bataljoniem (ne vairāk kā 2000 vīru), amerikāņi turpināja savu ofensīvu. Jūras kājnieku grupas rāpoja cauri krūmājiem un akmeņiem pie vācu ložmetēju ligzdām un meta uz tām granātas, pēc tam metās tuvcīņā. Vācu ložmetējnieki turpināja sīvu uguni līdz pēdējam brīdim un tad parasti padevās. Bet citas vācu ložmetēju ligzdas, kas palika nepamanītas, atklāja uguni uzbrūkošo amerikāņu vienību aizmugurē.

6. pulka 2 rotas sasniedza Burešas ciema nomali. Līdz pulksten 14:00, ciešot lielus zaudējumus, amerikāņi ieņēma šo ciematu.

Sīva un asiņaina cīņa par mežu turpinājās vēl apmēram 3 nedēļas. 26. jūnijā tika attīrītas pēdējās vācu pozīcijas meža ziemeļu daļā.

Bello meža kauja ir pirmā lielā amerikāņu armijas kauja Pirmajā pasaules karā.

Pēc vācu pavasara ofensīvas apstāšanās iniciatīva karā beidzot nonāca Antantes rokās.
 Sekas 
Amerikas Savienoto Valstu spēki zaudēja 9777 karavīrus, tostarp 1811 kritušos. Daudzi ir apglabāti netālu esošajā Ēnas-Marnas amerikāņu kapsētā. Mazāk skaidrības ir par vācu zaudējumiem, kas tiek lēsts uz vairāk nekā 10 000, ​​un 1600 tika sagūstīti.
Pēc kaujas franči par godu jūras kājnieku drosmei un varonībai pārdēvēja mežu par Bois de la Brigade de Marine (“Jūras kājnieku brigādes mežs”). Vēlāk Francijas valdība piešķīra arī 5. un 6. jūras kājnieku pulkam, 6. ložmetēju bataljonam un ASV Armijas 2. inženieru pulkam apbalvojumu Kara krustu. Oficiālā vācu ziņojumā jūras kājnieki tika klasificēti kā "enerģiski, pašpārliecināti un labi šāvēji..."  Ģenerālis Peršings — AEF komandieris — teica: "Nāvējošākais ierocis pasaulē ir Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieks un viņa šautene." Peršings arī teica: "Bello meža kauja ASV bija lielākā kauja kopš Apomatoksas un nozīmīgākā sadursme, kāda Amerikas karaspēkam jebkad ir bijusi ar ārvalstu ienaidnieku."

Deviņiem jūras kājniekiem un Jūras spēku hospitāļa māceklim tika piešķirtas 10 Goda medaļas, kā arī vairāki Jūras spēku krusti jūras kājniekiem un Jūras spēku personālam un Izcilo dienestu krusti karavīriem 2. inženieru pulkā un 7. ASV kājnieku pulkā.
Leģenda un nostāsti vēsta, ka vācieši jūras kājnieku apzīmēšanai lietoja terminu Teufelshunde ('velna suņi'). Tomēr tas nav apstiprināts, jo šis termins tā laika vācu valodā nebija plaši pazīstams. Tuvākais izplatītākais vācu valodas termins būtu Höllenhunde, kas nozīmē “elles suns”. Neatkarīgi no termina izcelsmes, desmit gadus pēc kaujas pulkvežleitnants Ernsts Otto no Vācijas armijas Vēstures nodaļas rakstīja par jūras kājniekiem: “Viņu neatlaidīgā virzība uz priekšu un lielā drošsirdība pretiniekos iedvesa cieņu.”
 Atsauces 

 Literatūra 
 Alexander, Joseph H. Three Touchstone Battles: Belleau Wood, Iwo Jima, Chosin Reservoir. Quantico, VA: Marine Corps Association, 1997.  
 Andriot, R. Belleau Wood and the American Army: the 2nd and 26th Divisions (June and July 1918). Foster, RI: Brass Hat, 1986. 
 Asprey, Robert B. At Belleau Wood. New York: Putnam [1965]. 
 Axelrod, Alan. Miracle at Belleau Wood: the birth of the modern U.S. Marine Corps. Guilford, CN: Lyons Press, 2007.  
 Bonk, David, and Peter Dennis. Château Thierry & Belleau Wood 1918: America's Baptism of Fire on the Marne. Botley, Oxford, UK: Osprey Pub, 2007.  
 Bosco, Peter I., and Antoinette Bosco. World War I. New York: Facts on File, 2003.  
 Brady, James. Why Marines fight. New York: Thomas Dunne Books/St. Martin's Press, 2007.  
 Camp, Richard D. Leatherneck legends: conversations with the Marine Corps' Old Breed. St. Paul, MN: Zenith Press, 2006.  
 Camp, Richard D. The Devil Dogs at Belleau Wood: U.S. Marines in World War I. Minneapolis, MN: Zenith Press, 2008.  
 Catlin, Albertus W., and Walter A. Dyer. "With the help of God and a few Marines": the battles of Chateau Thierry and Belleau Wood. Yardley: Westholme, [2013].  
 Clark, George B. Devil dogs: fighting Marines of World War I. Novato, CA: Presidio Press, 1999.  
 Clark, George B. The History of the Third Battalion 5th Marines, 1917–1918. Pike, NH: Brass Hat, 1996. 
 Clark, George B. Their time in hell: the 4th Marine Brigade at Belleau Wood, June 1918. Pike, NH: Brass Hat, 1996. 
 Cowley, Robert. The Great War: perspectives on the First World War. New York: Random House, 2003.  
 Crocker, H.W. The Yanks are coming: a military history of the United States in World War I. Washington, DC: Regnery Publishing, 2014.  
 Daniels, Josephus, William, John J. Pershing, and Charles F. Horne. Château-Thierry and Belleau Wood: how America held back the Germans at the Marne, May 31st–July 1st. S.l: s.n, 1923 
 Devil Dogs Chronicle: Voices of the 4th Marine Brigade in World War I. Lawrence, KS: University Press of Kansas, 2013.  
 Ārējās saites 

 Battle of Belleau Wood at the American Expeditionary Force website
 Photos of Belleau Wood as it is today 
 The Battle of Belleau Wood
 Marines' First Crucible: Belleau Wood 
 Battle of Belleau Wood
 Battle of Belleau Wood, 6–26 June 1918
 Devil Dogs in Olive Drab: The 2d Engineers at Belleau Wood 

Kategorija:Pirmais pasaules karš
Kategorija:Pirmā pasaules kara kaujas
Kategorija:Kaujas ar Vācijas piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Francijas piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Apvienotās Karalistes piedalīšanos
Kategorija:1918. gads