Sedānas kauja

Sedānas kauja (, ) norisinājās Francijas-Prūsijas kara laikā no 1870. gada 1. līdz 2. septembrim. Kaujas rezultātā Francijas imperators Napoleons III un vairāk nekā simts tūkstoši karavīru tika sagūstīti, un kara liktenis faktiski tika izšķirts par labu Prūsijai un tās sabiedrotajiem, lai gan kaujas turpinājās arī jaunās Francijas valdības laikā.

130 000 vīru lielā Francijas Šalonas armija, kuru komandēja maršals Patriss de Makmaons un kuru pavadīja Napoleons III, mēģināja pārraut Mecas aplenkumu, taču 30. augustā Prūsijas Ceturtā armija to pārtvēra un sakāva Bomonas kaujā. Ceturtā armija un Prūsijas Trešā armija, kuru komandēja ģenerālfeldmaršals Helmuts fon Moltke un kuru pavadīja Prūsijas karalis Vilhelms I un Prūsijas kanclers Oto fon Bismarks, ielenca Makmaona armiju Sedānā iznīcinošā kaujā. Maršals Makmaons uzbrukumu laikā tika ievainots, un tālāka armijas vadība tika nodota ģenerālim Augustam Aleksandram Dukro, līdz to pārņēma ģenerālis Emanuēls Fēlikss de Vimpfens.

Vācu artilērijas bombardēta no visām pusēm un visiem izlaušanās mēģinājumiem beidzoties neveiksmīgi, Francijas Šalonas armija 2. septembrī kapitulēja, 104 000 vīru nonākot vācu gūstā kopā ar 558 lielgabaliem. Arī imperators Napoleons III tika sagūstīts, savukārt Francijas valdība Parīzē turpināja karu un 4. septembrī pasludināja Nacionālās aizsardzības valdību. Tā rezultātā Vācu armijas aplenca Parīzi 19. septembrī.
 Priekšvēsture 
Pēc sakāves Gravelotas kaujā maršala Bazēna vadītā franču armija atkāpās uz Mecas pilsētu, kur to aplenca Prūsijas armija 134 000 karavīru lielumā. Francijas imperators Napoleons III kopā ar maršalu Makmaonu steigšus izveidoja jaunu armiju un devās palīgā aplenktajai Mecai. Imperators Napoleons III personīgi vadīja šo armiju.
Veikuši lielu aplenkuma manevru, franču karaspēks, noguris no garā gājiena, tuvojās kaujas laukam. Prūsijas virspavēlnieks fon Moltke, uzzinot par franču aplenkuma manevru, atsauca daļu no Mecu aplenkušajiem karavīriem un nodeva gaidāmajai kaujai arī 3. armiju, kas nesen bija sakāvusi frančus Bomonas kaujā. Uzzinot par savas armijas sakāvi Bomonā, Napoleons III nolēma dot saviem karavīriem atpūtu un negrasījās iesaistīties kaujā ar prūšiem. Tomēr fon Moltke nolēma nekavējoties iesaistīties cīņā ar francūžiem. Galvenās Francijas armijas sakaru vienības atradās Sedanā. Tas nozīmēja, ka sakāves gadījumā franču karavīri nevarētu tālu atkāpties.
Prūšu virspavēlnieks, prasmīgi sadalot savu armiju trīs daļās, ielenca frančus, tā ka franču armija ar savu apejošo manevru nogrieza sev bēgšanas ceļu. Visas tuvējās pilsētas, uz kurām viņi varēja atkāpties, jau bija okupējuši vācieši. Atlika divas iespējas: vai nu patverties aiz Sedānas mūriem, vai sakāves gadījumā šķērsot Beļģijas robežu, kur Beļģijas neitralitātes dēļ franču karavīri tiktu nekavējoties atbruņoti.

 Kauja 
Kauja sākās agri no rīta biezā miglā 1. septembrī. Sākotnēji franči ieņēma neizdevīgas augstienes, tā rezultātā spēcīgā prūšu artilērija ātri apspieda franču artilēriju.

Napoleons III pavēlēja Makmaonam pārraut ielenkumu. Šim nolūkam vispiemērotākā šķita Lamonselas komūna. Arī prūši tā domāja, tāpēc turp tika nosūtīts Saksijas princis Georgs un Prūsijas 9. korpuss.

Tikmēr Bavārijas korpusa vienības ģenerāļa Tanna vadībā uzbruka Bazeijas pilsētai labajā flangā. Tomēr šajā laikā pilsētu jau bija ieņēmuši franču jūras kājnieki. Bavārieši tika noķerti slazdā un bija spiesti atkāpties, tomēr uzbrukums drīz vien atsākās. Vietējie iedzīvotāji cīnījās kopā ar franču jūras kājniekiem. Tieši šajā pilsētā Prūsijas armija saskārās ar vislielāko pretestību, un kaujas tur bija ārkārtīgi sīvas. Līdz pulksten 10:00 Prūsijas karaspēks nosūtīja bavāriešiem pastiprinājumus, un iniciatīva pārgāja Prūsijas armijas rokās. Tomēr franču garnizons padevās tikai tad, kad beidzās munīcija. Vietējie iedzīvotāji, kurus pieķēra ar ieročiem vai kuri tika turēti aizdomās par pretošanos prūšu spēkiem, tika nošauti uz vietas, tādējādi tika nogalināti 68 vietējie iedzīvotāji.

Plkst. 6:00 no rīta Makmaons tika ievainots, un ģenerālis Dukro pārņēma vadību, drīz vien to nododot ģenerālim Vimpfenam. Ap pusdienlaiku Francijas armija bija pilnībā ielenkta.

Francijas armijas kreisajā flangā situācija kļuva bezcerīga. Franču karavīri bija izstiepti šaurā līnijā. Izšāvuši visu munīciju, viņi metās uzbrukumā. Kājniekus atbalstīja kavalērija, mēģinot izlauzties cauri prūšu rindām. Uzbrukums tika uzsākts ārkārtīgi nelīdzenā reljefā. Vācieši nekavējoties sagaidīja franču kājniekus un kavalēriju ar intensīvu artilērijas uguni. Uz brīdi šķita, ka franču kavalērija ir izlauzusies cauri, taču prūšu kirasieri ieradās tieši laikā un franču kavalērija atkal bija spiesta atkāpties uz ziemeļiem.

Lūk, kā Moltke aprakstīja šo izmisīgo franču mēģinājumu izlauzties cauri vācu līnijām:

Franču uzbrukums atkārtojās dažādos virzienos, un pusstundu sīvā tuvcīņa turpinājās, taču ar arvien mazākiem panākumiem. Pārliecināta kājnieku uguns no nelieliem attālumiem pārklāja visu lauku ar ievainotiem un mirušiem jātniekiem. Daudzi iekrita akmenslauztuvēs  vai krita no stāvām nogāzēm; tikai dažiem izdevās pārpeldēt Māsas upi, un tik tikko puse drosmīgo vīru atgriezās meža drošajā aizsardzībā.

Plkst. 15:00 franči sāka vispārēju atkāpšanos Sedānas pilsētas virzienā, ko pavadīja vispārēja panika. Ieeja pilsētā bija šaurs piekaramais tilts, kas nekavējoties pārvērtās par panikas epicentru. Vairāk nekā 500 vācu lielgabalu apšaudīja atkāpjošos franču karaspēku no visām pusēm. Drīz vācieši ieņēma Garennas mežu, kur slēpās daudzi franču karavīri un divas stundas vēlāk kauja bija beigusies. Visi franču karavīri, kuriem nebija izdevies aizbēgt uz pilsētu, tika nogalināti uz vietas.

Apmēram 100 000 franču karavīru atkāpās aiz pilsētas mūriem. Pilsētas nocietinājumi bija labi piemēroti kājnieku uzbrukumu atvairīšanai, taču prūšiem izdevās pietuvināt savu artilēriju pietiekami tuvu, lai sāktu pašas pilsētas apšaudi. Sekojošā apšaude izraisīja jaunu panikas vilni franču rindās, dažiem karavīriem dauzot šauteņu laidnes pret bruģi un nometot ieročus. Pēc intensīvās apšaudes Sedānas pilsēta pacēla balto karogu.

Frančiem tika piedāvāta beznosacījumu kapitulācija un Elzasas un Lotringas aneksija no Prūsijas puses. Pēdējo nosacījumu franči uzskatīja par nepieņemamu, taču atkārtotas apšaudes draudi galu galā piespieda viņus kapitulēt un pieņemt visas vācu prasības.
 Kaujas sekas 
Franču zaudējumi bija milzīgi. Pie Sedānas izdzīvoja tikai 82 000 franču karavīru. Visiem tika pavēlēts padoties, neizšaujot nevienu šāvienu. Arī pats Francijas imperators Napoleons III tika sagūstīts. Prūsijas armija sagrāba arī 558 lielgabalus (tostarp 139 cietokšņa lielgabalus) un 66 000 šautenes, un tās zaudējumi sasniedza tikai 4% no tās personāla.

Napoleona III sagūstīšana iezīmēja monarhijas beigas Francijā un republikas dibināšanas sākumu. Sedānas kaujā Francijas armija praktiski zaudēja visus kaujā iesaistītos karavīrus, un rezultātā Francija faktiski tika atstāta bez saviem bruņotajiem spēkiem, jo ​​steigā izveidotā franču zemessardze nevarēja radīt nekādus nopietnus draudus Prūsijas karaspēkam. Tādējādi uzvara pie Sedānas pavēra Prūsijas karaspēkam ceļu uz Parīzi.

Vācieši kaujā zaudēja 9860 karavīrus, no kuriem 1310 vīri krita, 6443 tika ievainoti un 2107 pazuda bez vēsts.Clodfelter, M. (2017). Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492–2015 (4th ed.). Jefferson, North Carolina: McFarland. ISBN 978-0786474707. Francijas Šalonas armijā krita 3220 cilvēki, 14 811 tika ievainoti un 104 000 tika sagūstīti, kā arī tika zaudēti 558 lielgabali. Francijas armija vāciešiem zaudēja 1000 apgādes ratus un 6000 zirgus.Howard, M. (1961). The Franco-Prussian War: The German Invasion of France 1870–1871. London: Rupert Hart-Davis.
 Atsauces 

 Bibliogrāfija 





 Ārējās saites 
 Francijas armija 1600–1900
 Laguerrede1870enimages.fr

Kategorija:Prūsijas vēsture
Kategorija:Francijas vēsture
Kategorija:1870. gads
Kategorija:19. gadsimta kaujas
Kategorija:Kaujas ar Prūsijas piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Francijas piedalīšanos