Mazās Bighornas kauja

Mazā Bighornas kauja (), un ko parasti dēvē par Kastera pēdējo cīņu (Custer's Last Stand), bija bruņota sadursme starp apvienotajiem lakotu siu, ziemeļu šaienu un arapaho cilšu spēkiem un Amerikas Savienoto Valstu Armijas 7. kavalērijas pulku. Tā notika 1876. gada 25. un 26. jūnijā gar Mazo Bighorna upi Krou indiāņu rezervātā Montānas teritorijas dienvidaustrumos. Kauja, kurā ASV spēkus sakāva, bija nozīmīgākā kauja 1876. gada Lielā Siu kara laikā.Kappler, Charles J (1904): Indian Affairs. Laws and Treaties. Vol. 2. Washington, pp. 1008—1011.

Lielākā daļa kauju Lielajā Siu karā, tostarp Mazā Bighorna kauja, notika zemēs, ko vietējie iedzīvotāji bija atņēmuši citām ciltīm kopš 1851. gada.Ewers, John C.: "Intertribal Warfare as a Precursor of Indian-White Warfare on the Northern Great Plains". Western Historical Quarterly, Vol. 6, No. 4 (Oct. 1975), pp. 397—410 [408].Stands In Timber, John and Margot Liberty (1972): Cheyenne Memories. Lincoln and London. p. 170, note 13.Calloway, Colin G.: "The Inter-tribal Balance of Power on the Great Plains, 1760—1850", Journal of American Studies, Vol. 16, No. 1 (April 1982), pp. 25—47 [46].White, Richard: "The Winning of the West: The Expansion of the Western Sioux in the Eighteenth and Nineteenth Centuries", The Journal of American History, Vo. 65, No. 2 (Sep. 1987), pp. 319—343 [342]. Lakotas indiāņi tur atradās bez vietējās krou cilts piekrišanas, kurai bija līgums par šo teritoriju. Jau 1873. gadā krou vadonis Melnā kāja bija aicinājis ASV veikt militāras darbības pret vietējiem iebrucējiem. Pastāvīgie lakotu iebrukumi līguma zemēs, kas piederēja mazākām ciltīm, bija tiešs rezultāts to pārvietošanai no ASV puses Larami forta apkārtnē, kā arī reakcija uz balto iebrukumu Melnajos kalnos, kurus lakoti uzskatīja par svētiem.Medicine Crow, Joseph (1992): From the Heart of the Crow Country: The Crow Indians' Own Stories. New York. pp. 64—5, 84. Šis iepriekš pastāvošais indiāņu konflikts nodrošināja noderīgu ķīli kolonizācijai un nodrošināja Amerikas Savienotu Valstu valdībai stingru aliansi ar arikari un krou cilšu pārstāvjiem Lakotu karu laikā.Calloway, Colin G.: "The Inter-tribal Balance of Power on the Great Plains, 1760—1850". Journal of American Studies, Vol. 16, No. 1 (April 1982), pp. 25—47 [46].Dunlay, Thomas W. (1982). Wolves for the Blue Soldiers: Indian Scouts and Auxiliaries with the United States Army, 1860—90. Lincoln and London. pp. 112—114.Medicine Crow, Joseph (1992): From the Heart of the Crow Country: The Crow Indians' Own Stories. New York. p. xi.

 Priekšvēsture 
Pēc Pilsoņu kara beigām kolonisti pārcēlās uz kontinenta rietumiem, kas izraisīja karus ar tur dzīvojošajām siu ciltīm. Pēc kara ar dienvidiem, ASV karaspēks bija pārguris un tika sakauti cīņās ar indiāņiem, tādēļ 1868. gadā tika parakstīts līgums, kas slēdza ceļu, kas veda cauri indiāņu zemēm, un gar to uzceltie forti tika iznīcināti. Gatavojoties jaunam karam, 1876. gada februārī ASV ģenerāļu Alfrēda Terija un Džordža Kruka karaspēks atkal iebruka indiāņu zemēs.Gray, John S., Centennial Campaign The Sioux War of 1876, 1988, University of Oklahoma Press Siu bija spiesti pamest savas zemes un atkāpties tālāk cilšu grupās.

Jūnijā ģenerāļa Terija kolonna, virzoties gar Jeloustonas upes dienvidu krastu, uzdūrās nesen pamestām ganībām. Sapulcinājis padomi, Terijs nolēma virzīties uz dienvidiem, kur bija devušies indiāņi, ar kājniekiem un artilēriju, vienlaikus sūtot kavalēriju uz Mazās Bighornas upes augšteci, lai bloķētu siu atkāpšanos. 22. jūnijā Kastera vadībā devās ceļā visas 12 7. kavalērijas pulka rotas, indiāņu izlūku vienība un 175 mūļi ar 15 dienu pārtikas krājumiem. 24. jūnijā Kasters atklāja lielas indiāņu nometnes liecības un nolēma doties nakts gājienā, lai neļautu indiāņiem aizbēgt. Pulks ieradās vietā 25. jūnijā plkst. 2:00 un pēc tam ierīkoja nometni.

Plkst. 10:00 Kasters uzkāpa kalnā telts priekšā, no kurienes viņam bija skats uz ienaidnieka nometnes malu. Viņam tika paziņots, ka neliela indiāņu vienība ir uzbrukusi atpalikušajiem, un, lai saglabātu pārsteiguma elementu, Kasters nolēma uzbrukt tajā pašā dienā.Andrist, Ralph K., The Long Death: The Last Days of the Plains Indian, Editorial Galaxia, 2001, p. 272. Viņš sadalīja pulku trīs daļās: viņš pats vadīja rotu "C" (Toms Kasters), "E" (Eldžernons Smits), "F" (Džordžs Jeitss), "I" (Mailss Keo) un "L" (Džeimss Kelouns); Majors Reno saņēma "A", "G" un "M"; kapteinim Bentīnam tika piešķirtas rotas "D", "H" un "K"; ratu aizsardzībai uzņēmās rota "B" un karavīri no vairākām citām rotām kapteiņa Makdugala apvienotajā vadībā. Bentīnam tika pavēlēts nogriezties pa kreisi un izpētīt nelīdzeno reljefu, uzbrūkot atrastajiem indiāņiem; meklējamo prombūtnes laikā viņam bija jāpanāk galvenie spēki. Reno bija jāvirzās uz priekšu pa upes kreiso krastu, kur bija apmetušies indiāņi, bet pašam Kasteram — pa labo krastu.

 Kauja 
25. jūnijā pulksten 15:00 Reno apturēja savu kolonnu dažus simtus metru no nometnes, pavēlot tai nokāpt no zirgiem un atklāt uguni.Battle of the Little Bighorn Timeline,  based on time tables developed Gray, John S. Custer’s Last Campaign. Ienaidnieka parādīšanās Sēdošā Bizona nometnē radīja apjukumu: sievietes satvēra savus bērnus un skrēja uz ziemeļiem, vīrieši pameta savus darbus, satvēra savus ieročus un metās ienaidnieka virzienā. Sastopoties ar daudzkārt pārāku spēku, Reno pavēlēja atkāpties uz koku birzi pie upes.Perrett, Bryan. Last Stand: Famous Battles Against the Odds. London: Arms & Armour, 1993; p. 8.. Trakais Zirgs vadīja indiāņus uzbrukumā, un viņi apgāja no flangiem amerikāņu aizmugurē. Reno nolēma izlauzties līdz kalnam upes pretējā pusē (tagad saukts par Reno kalnu), un viņa rota atkāpšanās laikā cieta ievērojamus zaudējumus: 46 cilvēki tika nogalināti, un vēl aptuveni divi desmiti nespēja izlauzties līdz kalnam, slēpjoties krūmājos. Rotas ieņēma aizsardzības pozīcijas kalnā, un lielākā daļa indiāņu devās uz ziemeļiem, no kurienes bija dzirdamas arī kaujas skaņas. Kopš kaujas sākuma bija pagājušas apmēram četrdesmit piecas minūtes.

Kasters, virzoties uz ziemeļiem, sasniedza Reno kalnu, kad Reno rota nokāpa no zirgiem, lai dotos uzbrukumā. Redzot indiāņu nometnes patieso lielumu, viņš nosūtīja kurjeru pie Makdugala ar norādījumiem ātri piegādāt munīciju. Rota turpināja ceļu gar upi, sasniedzot kalnu pretī nometnei (vēlāk pazīstamu kā Kelouna kalns), kur Kasters nolēma pāriet braslu. Tomēr ducis indiāņu jau bija šķērsojuši upi un atklājuši uguni ar šautenēm. Kasters, iespējams, baidoties no liela indiāņu slazda, pavēlēja atkāpties. Viņš nosūtīja taurētāju (tie armijā tika izmantoti arī kurjeru amatā) Mārtinu uz dienvidiem, lai atrastu un atvestu atpakaļ Bentīna rotas. Mārtins bija pēdējais amerikānis, kurš redzēja Kastera kolonnas karavīrus dzīvus.
Bentīns kalnos neatrada nevienu indiāni un, pievienojoties apgādes ratiem, devās uz ziemeļiem, kad saņēma ziņojumus no pirmā kurjera un Mārtina. Paātrinot gaitu un atstājot ratus aiz muguras, viņa vienības šķērsoja Mazo Bighornu un ieraudzīja Reno karavīrus kāpjam kalnā, kurus vajāja gandrīz tūkstotis indiāņu. Pievienojies Reno kalnā, Reno, ņemot vērā savus smagos zaudējumus, lūdza Bentīnu palikt, kam viņš piekrita, izvietojot savas rotas. Indiāņi apņēma kalnu brīvā ielenkumā un nosūtīja galvenos spēkus uz ziemeļiem, no kurienes kaujas skaņas sāka sasniegt aplenktos. Pulksten 16:50 Kastera draugs, "D" rotas kapteinis Veirs, zaudēja drosmi un bez atļaujas atdalījās no savām pozīcijām un devās lejup pa straumi. Ratu karavāna sasniedza kalnu 20 minūtes vēlāk. Saņēmis munīciju, Bentīns vadīja "H", "K" un "M" rotas sekojot Veiram. Sasniedzot Veira raga virsotni, karaspēks virs Kelounas kalna ieraudzīja šaujampulvera dūmu mākoni, no kura simtiem indiāņu steidzās tiem pretī, tad Bentīns ar kauju atkāpās uz Reno kalnu.

Pēc Mārtina aiziešanas Kastera tālāko rīcību nevar droši aprakstīt, lai gan indiāņu liecības un arheoloģiskās ekspedīcijas sniedz zināmu ieskatu tajā, kas notika tālāk. Tiek uzskatīts, ka Kasters atkal sadalīja savus spēkus: atstājot divas aizsardzības līnijas Kelouna kalnā, viņš devās izlūkošanas misijā uz ziemeļiem. Tur viņš ieraudzīja tūkstošiem indiāņu bēgļu, un Kasters, kurš sākumā vēlējās viņus sagūstīt, lai izdarītu spiedienu uz ienaidnieku, nolēma pagaidīt Bentīnu.

Kauja Kelouna kalnā, kurai bija raksturīgas sadursmes un neauglīgi uzbrukumi no abām pusēm, saņēma jaunu dzirksti, kad ieradās četru šaienu pašnāvnieku (Mazais viesulis, pārgrieztais vēders, Savilkta roka un Trokšņainā iešana) vienība. Viņi uzbruka amerikāņu līnijai un, lai gan visi tika nogalināti, deva saviem biedriem iespēju ar otro vilni ielauzties amerikāņu pozīcijās, pirms amerikāņiem bija laiks pārlādēt ieročus. Kapteinis Kelouns atvilka dažus karavīrus no citām pozīcijām uz kritisko punktu, kas ļāva indiāņiem, iedvesmojoties no pašnāvnieku uzbrukuma, ielauzties viņa rotas retinātajās rindās.

Ienaidnieka skaitliskais pārsvars tuvcīņā noveda pie Kelouna vienību iznīcināšanas. Daži izdzīvojušie uzkāpa kalna virsotnē, kur pēdējo aizsardzības līniju noturēja kapteiņa Keo "I" rota, kuras karavīri pēc dažām minūtēm tuvcīņas atkāpās uz ziemeļiem uz Kastera kalnu.

Kastera piecu rotu paliekas sapulcējās kalnā, kas vēlāk tika nosaukts viņa vārdā (pazīstams arī kā "Kastera pēdējā pozīcija"), pakļautas uzbrukumiem no divdesmit reizes lielāka karavīru skaita. Indiāņi atzīmēja nolemto vīru nepieredzēto drosmi, ko viņi nebija gaidījuši no baltajiem. "E" rotas karavīri mēģināja izlauzties cauri ielenkumam, bet tika pilnībā iznīcināti. Kastera kalna virsotnē amerikāņi individuāli saskārās ar tuvojošajiem indiāņiem tuvcīņā. Dažu minūšu laikā kalnā nebija palicis dzīvs vairs neviens amerikānis.Miller, David Humphreys. Custer’s Fall, Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press, 1985, pg 158

No visiem 7. kavalērijas piecu rotu pēdējās cīņas dalībniekiem izdzīvoja tikai Komančs — Keo zirgs, kas vēlāk kļuva arī par pulka talismanu. Ienaidnieku ķermeņu skalpēšana, kas bija sākusies jau kaujas laikā, pēc sakāves nodarbināja visus indiāņu karotājus. Daudzi ķermeņi tika sagraizīti arī ar nažiem, un viņu iekšas un dzimumorgāni tika izrauti.
Blakus Kastera ķermenim, kurš bija guvis divas šautas brūces, tika atrastas 17 izlietotas patronas no viņa Remingtona ieroča. Kasteram skalpēšana netika veikta, jo neviens nevēlējās atzīties viņa nogalināšanā savas drošības labad — 17. jūlijā indiāņu vajāšana beidzās ar šaienu karotāja Dzeltenie mati nāvi, kuru nogalināja un noskalpēja slavenais izlūks Bizonu Bills ar saucienu: "Pirmais skalps par Kasteru!"

Vēlāk karotājs Lietus Sejā pastāstīja par savu Kastera slepkavību, taču pat indiāņi domāja, ka viņš iedomas pasniedz kā realitāti: Lietus Sejā iepriekš bija publiski apvainojis Kasters.

Pēc Kastera sagrāves indiāņu galvenie spēki devās uz dienvidiem uz Reno kalnu. Reno un Bentīna rotas nestāvēja dīkā — viņi raka tranšejas ar bļodām un nažiem. Pašnāvnieku neesamība nedeva indiāņiem iespēju veikt izšķirošu uzbrukumu, un viņi aprobežojās ar šaušanu no šautenēm un lokiem, kas bija efektīvāki bultu paraboliskās trajektorijas dēļ.

7 rotas ieņēma apļveida aizsardzību, ciešot slāpes — gājieni uz upi pēc ūdens bija neveiksmīgi. Informācijas trūkums par Kastera vienību radīja versijas par viņa likteni, virsnieki uzskatīja, ka viņš atkāpās uz ziemeļiem pie ģenerāļa Terija. Viņi atcerējās Vašitas kauju, kad Kasters "aizmirsa" majora Eliota vienību, ko šaieni bija pilnībā noslaktējuši. Arī tad karavīri jutās pamesti.

Naktī 17 cilvēki ielauzās uz kalnu, dienas laikā nespējot atkāpties no krūmiem. 26. jūnija rītā indiāņu uzbrukumi turpinājās. Bentīns, rotas "H" priekšgalā, veica reidu uz dienvidiem pret indiāņiem, kas bija pārāk cieši nocietinājušies tuvumā. Aplenkto slāpes tikai pieauga, un visbeidzot 17 brīvprātīgie pieteicās doties pēc ūdens, ko viņi arī izdarīja: četri ar šautenēm (visi vācieši) piesedza pārējos, kuri piepildīja savus traukus ar upes ūdeni.

Uzzinājis, ka Terija kājnieki tuvojas no ziemeļiem, Sēdošais Bizons pavēlēja atkāpties saviem cīnītājiem. Reno kalna kauju laikā amerikāņu pulks zaudēja vēl 6 kritušos vīrus un 48 ievainotos.

 Kaujas sekas 
27. jūnijā Terija kājnieki ieradās kaujas vietā, uzmanīgi pārvietojoties pēc izdzīvojušo izlūku brīdinājumiem. Ziņas par Kastera sakāvi ātri izplatījās prērijās, un dažas indiāņu ciltis pameta savas rezervācijas, lai pievienotos Sēdošā Bizona armijai. Pārējo 1876. un visu 1877. gadu amerikāņi pavadīja, dzenoties pakaļ indiāņiem, no kuriem lielākā daļa galu galā tika sagūstīti. Karš beidzās ar ASV uzvaru, un visi indiāņi tika spiesti apmesties rezervātos.

Kastera sakāve izraisīja milzīgu rezonansi ASV, ko eiropieši maz saprata kaujas vietējā mēroga dēļ. Sabiedrība pieprasīja sodīt vainīgos. Tika izvirzītas daudzas hipotēzes, no kurām lielāko daļu var atspēkot. Piemēram, Kasters tika apsūdzēts spēku šķelšanā, taču viņš to jau iepriekš bija veiksmīgi izmantojis.

Paļaujoties uz indiāņu nespēju aizstāvēties, Kasters tiek apsūdzēts par veltīgu atteikšanos šķērsot upi pie Kelouna kalna, pēc kā viņš būtu varējis šķērsot indiāņu apmetni. Tāpat tiek aizmirsts, ka kādā brīdī divsimt karavīriem būtu nācies stāties pretī Reno kalnā izvietotās indiāņu galvenās vienības uzbrukumam.

Kastera agresīvā stila cienītāji apsūdzēja Reno un Bentīnu par kavēšanos un pat gļēvulībā. Bet, kad Bentīns sasniedza Veirpointu, piecu rotu paliekas jau bija sagrautas, un uzbrukums pirms piegādes ratu ierašanās, tas ir, bez munīcijas, varēja novest pie vēl postošāka kaujas iznākuma. Vienīgais neapstrīdamais fakts ir tas, ka Kasters neievēroja pavēli "bloķēt atkāpšanās ceļu", bet nolēma uzbrukt tūkstošiem indiāņu, negaidot galveno spēku ierašanos.
Mūsdienās kaujas vietā ir uzcelts memoriāls. Kritušie Kastera kolonnas karavīri Amerikas Savienotajās Valstīs tiek uzskatīti par varoņiem. Par kauju ir sarakstītas daudzas grāmatas, iestudētas daudzas lugas un uzņemtas daudzas filmas.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Account of Custer's fight on Little Bighorn, MSS SC 860 at L. Tom Perry Special Collections, Harold B. Lee Library, Brigham Young University
 Custer Battlefield Museum, Garryowen, Montana
 Map of Battle of Little Bighorn, Part III.
 Map of Battle of Little Bighorn, Part IV. Indians.
 Map of Battle of Little Bighorn, Part V.
 Map of Battle of Little Bighorn, Part VI.
 Map of Battle of Little Bighorn, Part VII. Custer's Last Stand.
 Map of Indian battles and skirmishes after the Battle of Little Bighorn. 1876—1881.
 Battle field related
 Little Bighorn Battlefield National Monument
 Friends of the Little Bighorn Battlefield
 Portals
 The Little Big Horn Associates — includes a bibliography and articles, as well as many general and commercial links
 custerwest.org — site for traditional scholarship with sources and videos
 First-person accounts
 The Battle of Little Bighorn: An Eyewitness Account by the Lakota Chief Red Horse
 An eyewitness account by Tantanka Iyotake (Lakota Chief Sitting Bull), New York Times archive PDF.
 Complete transcript of the Reno Court of Inquiry
 100 Voices: Sioux, Cheyenne, Arapaho, Crow, Arikara and American eyewitness accounts of the Battle of the Little Bighorn
 Lists of participants
 Friends Of The Little Bighorn Battlefield — Battle information, including names of 7th Cavalry soldiers and warriors who fought in the battle.
 Muster Rolls of 7th U.S. Cavalry, June 25, 1876
 Custer Battlefield Historical and Museum Association
 Kenneth M. Hammer Collection on Custer and the Battle of the Little Bighorn (Harold G. Andersen Library, University of Wisconsin-Whitewater)
 Charles Kuhlman collection on the Battle of the Little Big Horn, MSS 1401 in the L. Tom Perry Special Collections, Harold B. Lee Library, Brigham Young University
 "Custer's Last Stand"  — An American Experience Documentary
 Verdict at the Little Bighorn  — The American Surveyor (October 2009)

 Cyclorama of Custer's Last Stand

Kategorija:1876. gads
Kategorija:Indiāņu kari
Kategorija:Ziemeļamerikas vēsture
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos
Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:Siu