Gandāra

Gandāra bija sena indoāriešu civilizācija mūsdienu Pakistānas ziemeļrietumos un Afganistānas ziemeļaustrumos. Gandāras reģiona kodolu veidoja Pešavaras (Puškalavati) un Svatas ielejas, kas stiepās austrumos līdz pat Potoharas plato Pendžabā, kur Lielās Gandāras kultūras ietekme izplatījās rietumu virzienā līdz Kabulas ielejai Afganistānā un ziemeļu virzienā līdz Karakoramas kalnu grēdai.  Reģions bij budisma izplatības centrs Centrālāzijā, un daudzi ķīniešu budistu svētceļnieki apmeklēja šo reģionu.

Laikā no trešā gadsimta p.m.ē. līdz trešajam gadsimtam m.ē. gandārī, vidējā indoāriešu valoda, kas rakstīta harostu rakstībā un ir saistīta ar mūsdienu dardu valodu saimi, darbojās kā reģiona lingua franca, un caur budismu, pamatojoties uz gandāru budistu tekstiem, izplatījās līdz pat Ķīnai. Reģions, kas ir slavens ar savu unikālo Gandāras mākslas stilu, savu uzplaukumu sasniedza no 1. līdz 5. gadsimtam mūsu ērā Kušanas impērijas laikā, kuras galvaspilsēta bija Purušapura, ievadot periodu, kas pazīstams kā Paks Kušana.

Gandāras vēstures pirmsākumi meklējami ar arheoloģisko Gandāras kapu kultūru, kurai raksturīga īpaša apbedīšanas prakse, un Gandāras pieminēšanu Vēdu perioda literatūrā. Saskaņā ar pēcvēdiskajām Mahabharatas leģendām Gandāra spēlēja lomu Kurukšetras karā. Līdz 6. gadsimtam pirms mūsu ēras Gandāra ieguva atzinību kā viena no sešpadsmit Mahadžanapadām jeb "lielajām valstībām" Dienvidāzijā. Karalis Pukkusāti pārvaldīja reģionu vai nu pirms, vai pēc tā iekarošanas 6. gadsimta beigās p.m.ē., ko veica Persijas Ahemenīdu impērija. Aleksandra Lielā iebrukuma laikā 327.—326. gadā p.m.ē. reģions tika sadalīts divās daļās, un Taksilas karalis Taksiless noslēdza aliansi ar Aleksandru, savukārt Rietumgandāras ciltis, kuru piemērs ir Ašvaka cilts Svatas ielejas apkārtnē, izrādīja pretestību.

Pēc Maķedonijas Aleksandra impērijas sabrukuma Gandāra kļuva par Maurju impērijas daļu. Dinastijas dibinātājs Čandragupta Maurja, saskaņā ar leģendām par viņa jaunību, bija ieguvis izglītību Taksilā Čanakjas vadībā un vēlāk ar viņa atbalstu pārņēmis varu. Pēc tam Gandāru pakāpeniski anektēja indogrieķi, indoskiti un indopartieši, lai gan reģionālā Gandāras karaliste, kas pazīstama kā Apračaradžas, saglabāja pārvaldību šajā periodā līdz Kušanas impērijas izveidošanai. Gandāras kultūras un politiskās ietekmes zenīts izpaudās Kušanu valdīšanas laikā, pirms tā krita hunņu iebrukumu laikā. Tomēr reģions piedzīvoja atdzimšanu turku šahi un hindu šahi valdīšanas laikā.

 Ģeogrāfija 
Gandāras ģeogrāfiskā atrašanās vieta vēstures gaitā ir ievērojami mainījusies, un vispārpieņemtais uzskats ir, ka tā atrodas starp Potoharu mūsdienu Pendžabā, Svatas ieleju un Haiberas pāreju, kas arī stiepjas gar Kabulas upi. Ievērojamākie pilsētu centri šajā ģeogrāfiskajā apgabalā bija Taksila un Puškalavati. Saskaņā ar Džataku, Gandāras teritoriālais tvērums noteiktā laika posmā aptvēra Kašmiras reģionu. Pamatojoties uz arheoloģiskajiem Gandāras mākslas atklājumiem, ir pieņemts, ka Gandāras austrumu robeža ir Dželumas upe, tomēr, lai to apstiprinātu, ir nepieciešami papildu pierādījumi, lai gan Aleksandra Lielā valdīšanas laikā Taksilas valstība stiepās līdz Hidaspai (Dželumas upei).

 Vēsture 

 Gandāras kapu kultūra 
Gandāras pirmā arheoloģiskā kultūra bija kapu kultūra, kas radās ap 1200. gadu p.m.ē. un pastāvēja līdz 800. gadam p.m.ē. un tika nosaukta to apbēdīšanas tradīciju dēļ. Tās atrašanās vieta bija pie Svatas upes vidusteces, lai gan iepriekšējie pētījumi uzskatīja, ka tā izplatījās līdz Diras, Kunaras, Čitrālas un Pešavaras ielejām. To uzskata par indoāriešu migrācijas zīmi, bet to skaidro arī ar vietējo kultūras nepārtrauktību. Atpakaļejošās prognozes, kuru pamatā ir seno laiku DNS analīzes, liecina, ka Svatas kultūras cilvēku senči ir sajaukušies ar populāciju, kas nāca no Iekšējās Āzijas kalnu koridora, kuram bija stepju izcelsme, laika posmā no 1900. līdz 1500. gadam p.m.ē.

 Vēdu Gandāra 
Saskaņā ar Rigvēdas tradīciju, Jajati bija ievērojamo Udičju (Gandāras un Vahikas cilšu) ciltstēvs, un viņam bija daudz dēlu, tostarp Anu, Puru un Druhju. Anu dzimta radīja Madras, Kekajas, Sivi un Ušīnaras karaļvalstis, savukārt Druhju cilts ir saistīta ar Gandāras karaļvalsti.

Pirmo reizi gandāri ir minēti Rigvēdā kā cilts, kurai ir aitas ar labu vilnu. Atarvavēdā gandāri ir minēti līdzās mūjavantiem, āngejām un māgadiem. Uzskaitītās ciltis bija Mdjadešas iedzīvotājiem zināmās tālākās pierobežas ciltis: āngejas un māgadi austrumos un mūdžavanti un gandāri ziemeļos. Gandāru cilts ir minēta Rigvēdā (ap 1500 — apm. 1200. gadu p.m.ē.), savukārt zoroastriešu Avestā šis reģions ir minēts kā Vaikereta, septītā skaistākā vieta uz zemes, ko radījis Ahura Mazda.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Pakistānas arheoloģiskie pieminekļi