Japānas ārpolitika

Japānas ārpolitika ir orientēta uz miermīlīgas diplomātijas, ekonomiskās sadarbības un starptautiskās stabilitātes veicināšanu. Pēc Otrā pasaules kara Japāna atteicās no agresīvas militārās politikas un pieņēma 1947. gada konstitūciju, kuras 9. pants aizliedz karu kā līdzekli starptautisku strīdu risināšanai. Šis princips kļuvis par Japānas ārpolitikas pamatakmeni, uzsverot mieru, sadarbību un ekonomisko diplomātiju kā galvenos rīkus valsts starptautiskajās attiecībās.

 Vēsturiskā attīstība 
Pēc Meidzi restaurācijas Japāna atteicās no šogunāta laika izolācijas politikas un uzsāka strauju modernizāciju. Valsts ārpolitikas mērķis bija panākt vienlīdzīgas attiecības ar Rietumu lielvarām un iegūt starptautisku atzīšanu kā modernai, industriālai nācijai. Japāna noslēdza vairākus līgumus ar Rietumu valstīm, reformēja armiju un floti, un sāka paplašināt savu ietekmi Āzijā.

19. gadsimta beigās Japāna kļuva par nozīmīgu reģionālu spēku Austrumāzijā. Pēc veiksmīgas modernizācijas Meidzi reformas laikā valsts sāka īstenot aktīvu ekspansijas politiku, lai nodrošinātu sev resursus un tirgus strauji augošās ekonomikas vajadzībām. Pirmais ķīniešu–japāņu karš (1894–1895) beidzās ar Japānas uzvaru un Tai­vānas iekļaušanu tās sastāvā, kā arī ar tās ietekmes nostiprināšanos Korejā. Turpmākais Krievijas–Japānas karš (1904–1905) kļuva par nozīmīgu pagrieziena punktu pasaules vēsturē, jo pirmo reizi Āzijas valsts uzvarēja Eiropas lielvaru. Šī uzvara ievērojami palielināja Japānas prestižu un nostiprināja tās statusu kā jaunas impērijas, kas 1910. gadā tika apstiprināts ar Korejas aneksiju. Tādējādi Japāna pārvērtās par vadošo militāro un politisko spēku reģionā.

Pēc Pirmā pasaules kara Japāna bija viena no Antantes uzvarētājām un kļuva par Tautu Savienības locekli. Valsts piedalījās Vašingtonas jūras spēku konferencē (1921–1922), kur tika panākta vienošanās par bruņojuma ierobežošanu, kas atspoguļoja Japānas vēlmi saglabāt līdzsvaru ar Rietumu lielvarām. Tomēr starpkaru perioda gaitā Japānas ārpolitika mainījās – ekonomiskās grūtības, nacionālisma pieaugums un militāristu ietekmes nostiprināšanās veicināja imperiālistisku virzienu. 1931. gadā Japāna okupēja Mandžūriju, pārkāpjot Tautu Savienības principus, bet pēc starptautiskās nosodījuma 1933. gadā izstājās no šīs organizācijas. Šajā laikā tika formulēta ideja par tā dēvēto “Lielās Austrumāzijas kopprosperitātes sfēru”, kas kalpoja kā ideoloģisks pamatojums turpmākajai ekspansijai Ķīnā un Dienvidaustrumāzijā.

Japānas militārisms un sadarbība ar totalitārajām valstīm kļuva par galveno tās politikas virzienu 1930. gadu otrajā pusē. 1936. gadā Japāna noslēdza Antikominterna paktu ar Vāciju un Itāliju, kas bija vērsts pret Padomju Savienību un komunismu. Pēc Otrā ķīniešu–japāņu kara sākuma 1937. gadā Japāna kļuva arvien agresīvāka, cenšoties nostiprināt savu kontroli pār Āzijas kolonijām un to dabas resursiem. Šī politika radīja arvien lielāku spriedzi ar ASV un Lielbritāniju, kas aizstāvēja savas ekonomiskās intereses reģionā. Konflikta kulminācija notika 1941. gada decembrī, kad Japāna uzbruka ASV kara bāzei Perlharborā, tādējādi uzsākot karu ar Rietumu lielvarām un iesaistoties Otrajā pasaules karā.

Pēc Otrā pasaules kara kara Japāna kļuva par ASV sabiedroto, un tās ārpolitika ilgu laiku balstījās uz t.s. Josīdas doktrīnu, kas paredzēja drošības garantijas no Amerikas Savienotajām Valstīm apmaiņā pret Japānas koncentrēšanos uz ekonomisko attīstību. Aukstā kara laikā Japāna atbalstīja Rietumu bloku un ierobežoja militāro aktivitāti, vienlaikus kļūstot par vienu no pasaules lielākajām ekonomikām.

Pēc Aukstā kara beigām Japāna sāka paplašināt savu diplomātisko un drošības lomu, piedaloties ANO miera uzturēšanas operācijās un stiprinot sadarbību ar kaimiņvalstīm Āzijā.

Mūsdienās Japānas ārpolitika balstās uz vairākiem stratēģiskiem virzieniem, kas atspoguļo valsts vēlmi saglabāt reģionālo stabilitāti un nostiprināt savu lomu pasaules politikā. Tās drošības stūrakmens joprojām ir alianse ar Amerikas Savienotajām Valstīm, ar kurām Japāna cieši sadarbojas aizsardzības, tehnoloģiju un izlūkošanas jomās. Vienlaikus valsts aktīvi veicina reģionālo sadarbību Āzijā, īpaši ASEAN ietvaros, iesaistoties Indo–Klusā okeāna drošības un ekonomiskajās iniciatīvās. Attiecības ar Ķīnu un Korejas pussalu ir vienas no sarežģītākajām Japānas ārpolitikas jomām — tās raksturo intensīva ekonomiskā sadarbība, bet arī politiskā spriedze, ko izraisa teritoriālie strīdi par Senkaku (Diaoju) salām un vēsturiskā mantojuma jautājumi attiecībās ar Dienvidkoreju.

 Galvenie virzieni 

Japāna ir arī viens no lielākajiem attīstības palīdzības donoriem pasaulē, aktīvi piedaloties globālās attīstības un klimata politikas veidošanā, sniedzot finansiālu un tehnisko atbalstu jaunattīstības valstīm infrastruktūras, veselības un izglītības jomā. Nozīmīga loma Japānas ārpolitikā ir ekonomiskajai diplomātijai — valsts atbalsta brīvās tirdzniecības un starptautiskās tiesiskās kārtības principus, piedaloties tādos mehānismos kā Trans-Klusā okeāna partnerība (TPP) un slēdzot brīvās tirdzniecības līgumus ar Eiropas Savienību un Apvienoto Karalisti. Šie virzieni kopumā atspoguļo Japānas centienus līdzsvarot drošības, ekonomikas un vēsturiskās atbildības aspektus, stiprinot savu starptautisko ietekmi miera un sadarbības ietvaros.

 Drošības politika 
21. gadsimtā Japāna ir pakāpeniski paplašinājusi savas aizsardzības iespējas, reaģējot uz drošības draudiem reģionā — īpaši no Ziemeļkorejas raķešu programmām un Ķīnas militārās ietekmes pieaugumu. 2015. gadā tika pieņemti likumi, kas ļauj Japānas Pašaizsardzības spēkiem piedalīties kolektīvās aizsardzības operācijās kopā ar sabiedrotajiem.

 Latvijas—Japānas attiecības 
Japāna atzina Latvijas Republiku 1921. gada 26. janvārī, drīz pēc tās starptautiskās atzīšanas, un diplomātiskās attiecības tika nodibinātas 1921. gada 10. decembrī. Starpkaru periodā abu valstu kontakti bija ierobežoti, taču pastāvēja tirdzniecības un kultūras apmaiņas iespējas. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā diplomātiskās attiecības tika pārtrauktas, un tās tika atjaunotas 1991. gada 10. oktobrī, pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.
Japānai ir vēstniecība Rīgā, kas atklāta 2007. gadā. Latvija savu vēstniecību Tokijā atvēra 2006. gadā. Šīs diplomātiskās pārstāvniecības aktīvi veicina politisko dialogu, ekonomisko sadarbību un kultūras apmaiņu.

Japāna un Latvija regulāri uztur augsta līmeņa politiskos kontaktus. Notikušas vairāku Japānas premjerministru, ārlietu ministru un parlamenta delegāciju vizītes Rīgā. 2018. gada janvārī Latviju apmeklēja Japānas premjerministrs Šindzo Abe, kas bija pirmais šāda līmeņa Japānas valdības vadītāja apmeklējums Baltijas valstīs. Vizītes laikā tika uzsvērta sadarbība brīvās tirdzniecības, drošības un tehnoloģiju jomās, kā arī Japānas interese par Baltijas reģiona drošības un infrastruktūras attīstību.

Latvija atbalsta Japānas aktīvu iesaisti Eiropas un pasaules drošības politikā, tostarp tās dalību ANO miera uzturēšanas operācijās un Indo–Klusā okeāna reģiona stabilitātes veicināšanā. Savukārt Japāna konsekventi atbalsta Latvijas suverenitāti un teritoriālo integritāti, kā arī uzteic tās lomu ES un NATO ietvaros.

 Teritoriālais strīds par Dienvidkurilu salām 

Japānas attiecībās ar Krieviju nozīmīgākais un ilgstošākais jautājums ir teritoriālais strīds par Dienvidkurilu salām, kuras Japānā tiek dēvētas par Ziemeļu teritorijām (japāņu: 北方領土, Hoppō Ryōdo). Šis strīds attiecas uz četrām salām (Iturupu, Kunaširu, Šikotanu un Habomai), kuras Padomju Savienība okupēja 1945. gada augustā, pēc Japānas kapitulācijas Otrajā pasaules karā.

Japāna uzskata, ka šīs teritorijas vēsturiski bija tās neatņemama daļa, jo saskaņā ar 1855. gada Šimodas līgumu robeža starp Japānu un Krieviju tika noteikta starp Iturupu un Urupu, atzīstot četras minētās salas par japāņu teritoriju. Savukārt Krievija uzskata, ka tās ieguva salas kā kara rezultātu un uzsver to stratēģisko nozīmi, jo tās nodrošina militāro klātbūtni Klusā okeāna ziemeļu daļā.
Šī strīda dēļ Japāna un Krievija līdz šai dienai nav parakstījušas miera līgumu, kas formāli izbeigtu Otrā pasaules kara stāvokli starp abām valstīm. Sarunas par miera līgumu un teritoriju jautājumu notiek kopš 1950. gadiem, taču bez izšķiroša rezultāta. Periodiski ir notikuši mēģinājumi rast kompromisu, piemēram, 1956. gada kopīgā deklarācija paredzēja iespēju atdot Japānai Šikotanu un Habomai salas pēc miera līguma parakstīšanas, taču vienošanās tā arī netika īstenota.

Mūsdienās attiecības starp Japānu un Krieviju ir sarežģītas, īpaši pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gadā, kad Japāna pievienojās Rietumu sankcijām pret Krieviju un pārtrauca vairākas ekonomiskās sadarbības iniciatīvas. Krievija, savukārt, apturēja miera līguma sarunas un pastiprināja militāro klātbūtni Kurilu salās, kas vēl vairāk pasliktināja divpusējās attiecības. Neskatoties uz to, Japāna turpina uzsvērt, ka teritoriju jautājuma atrisināšana ir būtisks priekšnoteikums pilnvērtīgu diplomātisko un ekonomisko attiecību normalizēšanai starp abām valstīm, saglabājot oficiālo pozīciju, ka Ziemeļu teritorijas joprojām ir Japānas neatņemama sastāvdaļa.

 Mūsdienu izaicinājumi 
Japānas ārpolitiku ietekmē vairāki faktori:

 ģeopolitiskā spriedze Indo–Klusā okeāna reģionā;
 energoresursu atkarība un pāreja uz zaļo enerģiju;
 sabiedrības novecošanās un darbaspēka trūkums, kas ietekmē ārējo ekonomisko aktivitāti;
 nepieciešamība līdzsvarot attiecības starp ASV, Ķīnu un citām reģionālajām lielvarām.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Japānas politika