Izraēlas ģeogrāfija

Izraēla atrodas Āzijas dienvidrietumos, Vidusjūras austrumu krastā (krasta līnija — 230 km). Ziemeļos tā robežojas ar Libānu, ziemeļaustrumos — ar Sīriju, austrumos — ar Jordāniju, dienvidrietumos — ar Ēģipti. Dienvidos atrodas Sarkanā jūra (krasta līnija — 12 km).

Valsts garums no ziemeļiem uz dienvidiem ir 470 km, no austrumiem uz rietumiem visplatākajā vietā — 135 km. Izraēlas robežu kopējais garums ir 1125 km.

Izraēlas platība iekšējās robežās un pamiera līnijās, ieskaitot Palestīnas autonomijas teritoriju, ir 27,8 tūkstoši km², no kuriem 6,22 tūkstoši km² atrodas Jūdejā, Samārijā un Gazas sektorā, ko Izraēla okupēja 1967. gada kara laikā.

 Fiziogrāfiskie reģioni 
Izraēlas fiziogrāfiskie reģioni veido dažādas dabas ainavas, ko nosaka reljefs, klimats un ģeoloģiskā uzbūve. Valsts teritorija tradicionāli iedalās vairākās lielās dabas vienībās. Vidusjūras piekraste ir šaura un līdzenuma rakstura josla ar auglīgām augsnēm un blīvu apdzīvotību, kur koncentrētas lielākās pilsētas un lauksaimniecības teritorijas. Uz austrumiem no piekrastes atrodas Centrālais kalnu masīvs, kas šķērso valsti no ziemeļiem uz dienvidiem; tajā ietilpst gan Galilejas augstienes, gan Samarijas un Jūdejas kalni, kur reljefs ir kalnains, bet klimats sausāks un vēsāks nekā piekrastē. 

No Centrālā masīva austrumu nogāzēm sākas Jordānas ieplaka jeb Lielais Rifta ielejas posms, kur atrodas Jordānas upe, Galilejas ezers un Nāves jūra — zemākais sauszemes punkts pasaulē, kuru ieskauj stāvas klintis un sāļie tuksneša veidojumi. Uz dienvidiem sniedzas plašais Negevas reģions, kas veido vairāk nekā pusi valsts teritorijas; tas ir kalnains, tuksnešains apvidus ar krāterveida erozijas formām, piemēram, Ramon krāteri, un strauji mainīgu reljefu. Valsts ziemeļos izceļas arī Golānas augstiene, kas ir vulkāniskas izcelsmes plato ar auglīgiem laukiem un vēsāku klimatu. Visi šie fiziogrāfiskie reģioni kopā rada lielu dabas daudzveidību, kur īsos attālumos mijas tuksnesis, kalni, auglīgi līdzenumi un dziļas ielejas.

 Klimats 
Izraēlas klimats ir subtropu Vidusjūras tipa, ar sausu, karstu vasaru un maigu, lietainu ziemu. Vasarā dominē tropu gaiss, bet ziemā tas mijas ar mērenu platuma gaisa masām. Reljefs ievērojami ietekmē klimata apstākļu daudzveidību dažādos valsts reģionos.

Vidējais nokrišņu daudzums strauji samazinās no rietumiem uz austrumiem un no ziemeļiem uz dienvidiem: no 1000 mm Augšgalilejā līdz 30 mm Eilatas apgabalā un no 500 mm centrālajos apgabalos līdz 50 mm Nāves jūras krastā. Lielākais lietaino dienu skaits ir janvārī un februārī. Šajos mēnešos relatīvais mitrums vidēji ir 72 %, bet jūnijā — 47 %. Pērkona negaisi ir reti, vidēji 7 dienas gadā.

Vidējā gada temperatūra Vidusjūras piekrastē ir 20 °C, kalnu apgabalos tā pazeminās līdz 15-16 °C. Vislielākais karstums ir valsts dienvidu daļā, kur vidējā gada temperatūra pārsniedz 22 °C, bet vidējā temperatūra karstākajā mēnesī ir 30 °C. Ziemā ir mīnus temperatūras; absolūtais minimums sasniedz −4 °C 750 m augstumā.

Valsts centrālajos reģionos, aptuveni 750–800 m augstumā, vidējā gada temperatūra ir 17 °C, bet vidējā mēneša temperatūra svārstās no 9 °C janvārī līdz 24 °C augustā. Šeit vairāk nekā 300 dienas gadā temperatūra pārsniedz 15 °C, bet 160 dienas — 25 °C.

 Iedzīvotāju ģeogrāfija 
Izraēla ir viena no blīvāk apdzīvotajām valstīm Tuvajos Austrumos.

Izraēlas apdzīvotība ir nevienmērīga, lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo valsts centrālajā un piekrastes daļā:

 Telavivas aglomerācija (Gūšdana) ir visblīvāk apdzīvotā teritorija, kur atrodas valsts ekonomiskais un tehnoloģiskais centrs.
 Jeruzaleme ir lielākā pilsēta un tai ir liels simbolisks un reliģisks nozīmīgums.
 Ziemeļizraēla ir mazāk blīvi apdzīvota, tajā dzīvo jauktas kopienas – ebreji, arābi, druzi un citas mazākumtautības.
 Dienvidos atrodas Negevas tuksnesis, kas aizņem lielāko sauszemes daļu, bet iedzīvotāju skaits tur ir salīdzinoši mazs.

Kopumā Izraēlā pilsētās dzīvo vairāk nekā 90% iedzīvotāju, kas liecina par ļoti augstu urbanizācijas līmeni.

Valsts etniskais sastāvs ir daudzveidīgs: apmēram 75 % iedzīvotāju ir ebreji — aškenazi, sefārdi, mizrahi un citi, bet apmēram viena piektdaļa ir arābi, pārsvarā musulmaņi un kristieši, kas galvenokārt dzīvo Ziemeļizraēlā un dažās jauktās pilsētās centrālajā daļā.

Demogrāfiju būtiski ietekmējusi imigrācija jeb alija, īpaši 20. gadsimtā un pēc Padomju Savienības sabrukuma, kad valsti sasniedza lieli imigrācijas viļņi no Eiropas un postpadomju telpas. Dzimstības rādītāji dažādās kopienās atšķiras: ultraortodoksu ebrejiem un daļai musulmaņu kopienu tie ir augstāki, bet sekulārajām un citām grupām — zemāki. Šie faktori kopumā nodrošina pastāvīgu iedzīvotāju skaita pieaugumu un pakāpenisku urbanizācijas turpināšanos, kā arī veido reģionālas atšķirības starp blīvi apdzīvoto centrālo reģionu, daudzveidīgajiem ziemeļiem un retāk apdzīvoto Negevas dienvidu daļu.

 Derīgie izrakteņi 
Izraēlā sastopami vairāki ekonomiski nozīmīgi derīgie izrakteņi, lai gan valsts nav bagāta ar tradicionālajiem metāliem vai lielām naftas atradnēm. Vissvarīgākie resursi koncentrējas Nāves jūras reģionā, kur iegūst kāliju un citas sāļās minerālvielas, piemēram, halītu, kas tiek izmantots mēslošanas līdzekļu un rūpniecisko ķimikāliju ražošanā. No šī paša reģiona nāk arī broms, un Izraēla vēsturiski ir bijusi viens no lielākajiem bromu ražotājiem pasaulē. Negevas tuksnesī iegūst fosfātus, kurus izmanto ķīmiskajā rūpniecībā, kā arī būvmateriālu ražošanā izmantojamos mālus, kaļķakmeni, dolomītu un ģipsi. Reģiona ģeoloģiskā struktūra nodrošina arī vairākas nelielas naftas atradnes, taču tām ir ierobežota saimnieciskā nozīme. Savukārt visstraujāk augošais un stratēģiski būtiskākais resurss ir dabasgāze, kas tiek iegūta no Vidusjūras šelfa lielajiem atradņu laukiem, tostarp Tamar, Leviathan, Karish un Tanin, padarot dabasgāzi par vienu no centrālajiem Izraēlas enerģētikas pīlāriem.

 Skatīt arī 

 Izraēlas administratīvais iedalījums

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Izraēla