Āfrikas vēsture

Āfrikas vēsture aptver vienu no visplašākajām un daudzveidīgākajām cilvēces pieredzēm, sākot no agrīnajiem hominīniem līdz mūsdienu nacionālajām valstīm. Āfrika tiek uzskatīta par cilvēces šūpuli, jo tieši šeit, tādās vietās kā Olduvai aiza un Etiopijas reģions, ir atrasti senākie pazīstamie Homo sapiens un viņu priekšteču fosilie pierādījumi, kas sniedzas vairāk nekā 2 miljonu gadu senā pagātnē. Kontinents izceļas ar izteiktu ģeogrāfisko, lingvistisko un kultūras daudzveidību, kurā ietilpst tuksneši un lietusmeži, Sāhelas josla, kalnu grēdas un plašas piekrastes, kā arī simtiem etnisko grupu un valodu saimju, tostarp Nigēras-Kongo, Nīlas—Sahāras un afroaziātu valodas. Šī daudzveidība visā vēstures gaitā atspoguļojas arī Āfrikas politiskajās struktūrās, reliģiskajos uzskatos un kultūras tradīcijās.

Āfrikas vēstures izpētei tiek izmantoti dažādi avoti. Mutvārdu tradīcijas — ko bieži glabā un nodod tā sauktie grioti — ir bijušas būtisks informācijas nesējs sabiedrībās, kur rakstītā valoda nebija plaši lietota. Papildus tam nozīmīgu vietu ieņem arheoloģiskie izrakumi, etnogrāfiskie materiāli un rakstītie avoti, piemēram, seno ēģiptiešu, islāma pasaules un vēlāk arī Eiropas kolonizatoru liecības. Šo avotu kombinācija veido pamatu Āfrikas kontinenta bagātās un sarežģītās vēstures izzināšanai.

 Senākie cilvēku attīstības posmi 
Āfrika ir pazīstama kā cilvēces izcelsmes reģions, jo tieši šeit atklāti senākie zināmie hominīnu (cilvēkveidīgo) fosilie pierādījumi. Vieni no nozīmīgākajiem atradumiem nāk no Olduvai aizas (Tanzānijā), ko 20. gadsimta vidū izpētīja Lūiss un Mērija Līkiji. Šajā aizā atrasti Homo habilis un Homo erectus pārstāvju kauli un akmens darbarīki, datējami apmēram ar 2 miljoniem gadu. Viens no ikoniskākajiem atradumiem ir Lūsija — daļēji saglabājies Australopithecus afarensis skelets, kuru 1974. gadā atklāja Etiopijā (Afāras reģionā). Lūsija dzīvoja aptuveni pirms 3,2 miljoniem gadu un ir svarīgs pierādījums par divkājainību kā agrīnu cilvēkpēcteču adaptāciju. Citu nozīmīgu vietu vidū ir Laetoli (Tanzānija), kur saglabājušās senas pēdu nospiedumu fosilijas, kas apliecina hominīnu pārvietošanos ar divām kājām.

Paleolīta laikmets (aptuveni 2,5 miljoni līdz 10 000 gadu p.m.ē.) Āfrikā iezīmējas ar mednieku–vācēju sabiedrībām, kas izmantoja vienkāršus akmens rīkus. Šajā periodā attīstījās arī simbolu izteiksme, kas redzama klintīs gravējumos un gleznojumos, piemēram, Tassili n’Ajjer (mūsdienu Alžīrija) un Drakensberga gleznojumi (Dienvidāfrika), kas attēlo gan dzīvniekus, gan cilvēku dzīves ainas. Neolīta laikmetā (no apmēram 10 000 gadu p.m.ē.) sākās pakāpeniska pāreja uz lauksaimniecību, īpaši Nīlas ielejā un Sahāras dienvidu perifērijā, kur cilvēki sāka pieradināt dzīvniekus, īpaši liellopus, un audzēt kultūraugus. Sahāras reģionam, kas tolaik bija mitrāks un apdzīvojams, bija nozīmīga loma šīs pārejas norisē, līdz klimata izmaiņas noveda pie pārtuksnešošanās.

Līdz ar agrīnās lauksaimniecības izplatīšanos, īpaši Nīlas ielejā un Rietumāfrikā, veidojās pirmās pastāvīgās apmetnes, sabiedrības strukturējās sarežģītākās formās. Šajā laikmetā attīstījās arī keramika, apūdeņošana un darbarīku pilnveidošana. Metālapstrādes attīstība, īpaši dzelzs apstrāde, iezīmē nozīmīgu civilizācijas pakāpi. Viens no vecākajiem un tehnoloģiski attīstītākajiem reģioniem bija Nokas kultūra (Nigērija), kas pastāvēja aptuveni no 1000. gada p.m.ē. Nokas kultūra bija pazīstama ar sarežģītām terakotas skulptūrām un dzelzs metalurģiju, kas liecina par augsti attīstītu tehnoloģisko zināšanu līmeni.

 Senās civilizācijas un valstis 
Senā Ēģipte bija viena no pasaules pirmajām un ilgstošākajām civilizācijām, kas attīstījās ap Nīlas upi aptuveni no 3100. gada p.m.ē. līdz 30. gadā p.m.ē. to pakļāva Romas impērija. Šī civilizācija ir plaši pazīstama ar piramīdām, hieroglifiem, faraonu dinastijām un centralizētu valsts pārvaldi. Ēģipte kalpoja par nozīmīgu kultūras, reliģisko un tehnoloģisko inovāciju centru, kur attīstījās matemātika, astronomija, arhitektūra un rakstība. Nūbijas civilizācijas, kas atradās dienvidu virzienā gar Nīlas ieleju (mūsdienu Sudānas teritorijā), veidoja ciešu mijiedarbību ar Ēģipti. Tās pazīstamākās valstis bija Kerma, Napata un Meroe, kuras eksistēja laika posmā no 2500. gada p.m.ē. līdz 300. gadam m.ē. Īpaši Kušas valsts ar galvaspilsētu Napatu, vēlāk Meroe, bija nozīmīga vara, kas no 8. līdz 7. gadsimtam p.m.ē. pat valdīja pār Ēģipti kā 25. dinastija. Nūbieši izcēlās ar dzelzs metalurģiju, savu rakstību un monumentālo arhitektūru, tostarp piramīdām, kas pēc skaita apsteidza Ēģiptes būves.

Kartāga, dibināta aptuveni 814. gadā p.m.ē. mūsdienu Tunisijas teritorijā, bija viena no nozīmīgākajām feniķiešu kolonijām un kļuva par jūras un tirdzniecības lielvalsti Vidusjūras rietumos. Tās bagātība balstījās uz kuģniecību, ostu tīklu un komerciālajiem sakariem ar Eiropu un Āfrikas iekšzemi. Kartāga bieži konkurēja ar Seno Grieķiju un vēlāk ar Romu par dominanci Vidusjūrā. Slavenākais kartāgiešu vadonis Hannibals Barka kļuva par leģendāru stratēģi Pūniešu karos pret Romas Republiku. 146. gadā p.m.ē. romieši iznīcināja Kartāgu, kas noslēdza tās neatkarību, bet feniķiešu kultūras mantojums, tostarp alfabēts un jūrniecības prasmes, ietekmēja reģiona attīstību.

Sāhelas joslā, uz dienvidiem no Sahāras, attīstījās vairāki spēcīgi valstiskie veidojumi, kuru saimniecība balstījās uz zelta un sāls tirdzniecību, karavānu ceļiem caur Sahāru un islāma kultūras ietekmi. Ganas impērija (ap 300–1200. g.) bija viena no pirmajām centrālajām varām reģionā, pazīstama ar savu bagātību un stratēģisko tirdzniecības kontroli. Mali impērija (13.–16. gs.), īpaši Mansas Musas valdīšanas laikā, kļuva par vienu no bagātākajām valstīm pasaules vēsturē. Tombuktu kļuva par ievērojamu zinātnes, reliģijas un grāmatniecības centru. Songaju impērija (15.–16. gs.) ar galvaspilsētu Gao pārņēma Mali mantojumu un nostiprināja kontroli pār karavānu maršrutiem, līdz tās sabrukumam pēc marokāņu karagājiena 1591. gadā.

Gar Austrumāfrikas piekrasti, īpaši no mūsdienu Somālijas līdz Mozambikai, attīstījās svahili kultūra, kas veidojās no bantu valodā runājošiem afrikāņiem, arābiem un persiešiem. Šīs pilsētvalstis, piemēram, Kilva, Mombasa, Sofala un Zanzibāra, no 10. līdz 16. gadsimtam kļuva par komerciāliem mezgliem, kur tika tirgots zelts, ziloņkauls, vergi un garšvielas. Šajās pilsētās attīstījās islāms, literatūra un arhitektūra, kā arī Indijas okeāna tirdzniecības tīkli, kas saistīja Āfriku ar Tuvajiem Austrumiem, Indiju un pat Ķīnu. Eiropas koloniālā ekspansija vēlāk izjauca šo dinamisko tirdzniecības tīklu.

Zimbabves Lielā valsts (aptuveni 11.–15. gs.) atradās mūsdienu Zimbabves dienvidaustrumos un ir vislabāk pazīstama ar Lielo Zimbabvi, ar monumentālu akmens pilsētu bez javas, kas bija valsts politiskais un reliģiskais centrs. Šīs valsts sabiedrība balstījās uz lopkopību, zelta ieguvi un tirdzniecību ar piekrastes ostām, īpaši Sofalu. Zimbabves civilizācija pārstāvēja ar augsti organizētu sabiedrību, kas bija integrēta plašākā austrumu un dienvidu Āfrikas tirdzniecības sistēmā. Tās sabrukumu varētu būt veicinājuši resursu izsīkšana un sociālās pārmaiņas, taču arhitektūras mantojums joprojām tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem Senās Āfrikas pieminekļiem.

 Islāma izplatība un kultūras pārmaiņa (7.–15. gadsimts) 
Pēc pravieša Muhameda nāves 632. gadā sākās strauja islāma ekspansija, kas jau 7. gadsimta vidū sasniedza Ziemeļāfriku. Sākotnēji šo reģionu iekaroja Rāšidūnu un Umajādu kalifāti, bet vēlāk to pārņēma Abāsīdu kalifāts, kā arī reģionāli dinastiski veidojumi, piemēram, Fātimiju kalifāts, Zirīdu kalifāts un Almohādu kalifāts. Islāma ieviešana ne tikai mainīja reģiona reliģisko kopskatu, bet arī integrēja Ziemeļāfriku islāma pasaulē, sasaistot to ar Tuvajiem Austrumiem un Centrālāziju. Kalifātu pārvaldē Ziemeļāfrika piedzīvoja arābu valodas un islāma tiesību (šariata) ieviešanu, kā arī centralizētas administrācijas izveidi. Arābu iekarotāji un vietējie berberi izveidoja simbiotisku sabiedrību, kurā islāms kļuva par dominējošo kultūras un reliģisko sistēmu. Šī transformācija sagatavoja pamatu tālākai islāma izplatībai uz dienvidiem pāri Sahārai.

Arābu un berberu tirgotāji sāka izmantot karavānu ceļus pāri Sahārai, lai tirgotos ar zeltu, sāli, ziloņkaulu un vergiem. Šajos ceļos notika arī ideju, reliģijas un tehnoloģiju pārnese. Islamizācija notika pakāpeniski, vispirms tirgotāju, valdnieku un pilsētu elites vidū, un vēlāk arī lauku reģionos. Pateicoties šiem tirdzniecības ceļiem, Sāhelas un Rietumāfrikas valstis, tādas kā Mali impērija un Songaju impērija, ieguva reliģisku un politisku prestižu. Valdnieki, piemēram, Mansa Musa, ne tikai pieņēma islāmu, bet arī sponsorēja mošeju būvniecību, medresu (islāma skolu) izveidi un pielika pūles, lai viņu galvaspilsētas kļūtu par reliģijas un zināšanu centriem.

Islāma ienākšana radikāli pārveidoja Āfrikas intelektuālo un arhitektūras kopskatu. Tombuktu, Djennē un Gao kļuva par zinātnes un teoloģijas centriem, kur tika mācītas Korāna studijas, jurisprudence, matemātika un medicīna. Tombuktu Sankores Universitāte bija viens no ievērojamākajiem šāda veida centriem, kur tūkstošiem manuskriptu tika kopēti, glabāti un mācīti. Arhitektūrā ieviesās islāma estētika, ko Āfrikas amatnieki pielāgoja vietējām būvniecības tradīcijām. Rezultātā radās tādi nozīmīgi piemēri kā Dzennē Lielā mošeja, pasaulē lielākā būve, kas celta no māla ķieģeļiem. Šāda arhitektūra ne tikai kalpoja reliģiskām vajadzībām, bet arī nostiprināja valdnieku varu un uzsvēra viņu saikni ar islāma pasauli.

 Koloniālisms un eiropiešu ekspansija (15.–19. gadsimts) 

Eiropas koloniālā interese par Āfriku aizsākās 15. gadsimtā, kad portugāļi, vadoties pēc jūras ceļu meklējumiem uz Indiju, sāka izpētīt Āfrikas rietumu piekrasti. 1488. gadā Bartolomeu Diašs sasniedza Labās Cerības ragu, bet vēlāk portugāļi nodibināja tirdzniecības posteņus Angolā, Mozambikā un citviet. Viņi tirgojās ar zeltu, vergiem un garšvielām, vienlaikus izplatot kristietību un veidojot stratēģiskas alianses ar vietējiem valdniekiem. 16.–17. gadsimtā nīderlandieši, īpaši Nīderlandes Austrumindijas kompānijas ietvaros, sāka aktīvi konkurēt ar portugāļiem. Viņi ieguva kontroli pār vairākām piekrastes teritorijām, tai skaitā Labās Cerības koloniju (mūsdienu Dienvidāfrikā), kas kļuva par svarīgu atbalsta punktu kuģniecībai starp Eiropu un Āziju. Šajā posmā Eiropas ietekme pārsvarā aprobežojās ar piekrastes tirdzniecības punktiem, bet iekšzeme lielākoties palika ārpus tiešas kontroles.

No 16. līdz 19. gadsimtam Āfrika kļuva par galveno vergu piegādes reģionu Atlantijas vergu tirdzniecībā, kas balstījās uz trīsstūrveida tirdzniecību starp Eiropu, Āfriku un Ameriku. Tiek lēsts, ka vairāk nekā 12,5 miljoni afrikāņu tika deportēti pāri Atlantijas okeānam, lai strādātu Amerikas plantācijās. Šī tirdzniecība būtiski samazināja cilvēku skaitu un destabilizēja daudzas Āfrikas sabiedrības, veicinot vardarbību un konfliktus starp valstīm un etniskajām grupām. Arābu vergu tirdzniecība, kas norisinājās gar Sahāru un Indijas okeāna piekrasti, bija senāka, bet vēl 19. gadsimtā arī aktīva. Tās gaitā miljoniem cilvēku tika pārvietoti uz Ziemeļāfriku, Persiju un Tuvos Austrumus. Papildus pastāvēja arī iekšēji tirdzniecības tīkli, kuros afrikāņu valdnieki un tirgotāji piedalījās kā starpnieki vai pat organizatori. Vergu tirdzniecība ne tikai izmainīja sabiedrisko struktūru, bet arī iespaidoja reģionālās politikas un saimniecības attīstību.

19. gadsimta otrajā pusē, pēc rūpnieciskās revolūcijas Eiropā, sāka strauji pieaugt interese par Āfrikas iekšzemi. Šo posmu pazīst kā “Āfrikas sadalīšanu” (Scramble for Africa), kurā lielvaras, īpaši Lielbritānija, Francija, Vācija, Beļģija, Portugāle un Itālija, centās iegūt teritorijas, resursus un stratēģisku ietekmi. Lai novērstu konfliktus starp Eiropas lielvarām, tika sasaukta Berlīnes konference (1884–1885), kurā tika noteikti koloniālās ekspansijas “spēles noteikumi”, tostarp princips par “efektīvu okupāciju”, kas legalizēja koloniālo kontroli pār teritorijām tikai tad, ja pastāvēja faktiskas administratīvas struktūras. Neviena Āfrikas valsts vai pārstāvis konferencē netika iesaistīts. Rezultātā līdz 1900. gadam gandrīz visa Āfrika (izņemot Libēriju un Etiopiju) bija sadalīta starp Eiropas lielvarām.

Koloniālie režīmi variēja atkarībā no valsts. Francija īstenoja asimilācijas politiku, īpaši Rietumāfrikā, mēģinot ieviest franču valodu, kultūru un institūcijas. Lielbritānija biežāk izmantoja netiešo pārvaldi, atstājot vietējos vadītājus pie varas. Beļģijas valdīšana Kongo Brīvvalstī (1885–1908) bija īpaši brutāla, saistīta ar plašiem cilvēktiesību pārkāpumiem un piespiedu darbu. Vācija un Portugāle arī ieviesa savus koloniālos modeļus, bieži saskaroties ar lokālu pretestību. Āfrikas iedzīvotāji aktīvi pretojās kolonizācijai, gan bruņotā, gan nevardarbīgā veidā. Slaveni piemēri ir Zulu karš pret britiem, Samori Turē cīņa Rietumāfrikā, Herero un Nama sacelšanās Vācijas Dienvidrietumāfrikā un Etiopijas uzvara pret Itāliju Adovas kaujā (1896). Koloniālisma sekas, tostarp mākslīgi izveidotas robežas, ekonomiskā ekspluatācija un sociālā dezintegrācija, turpina ietekmēt Āfrikas attīstību vēl mūsdienās.

 Cīņa par neatkarību (20. gadsimta vidus) 
Pēc Otrā pasaules kara visā Āfrikā sākās intensīvs dekolonizācijas process. Karā izraisīto Eiropas valstu ekonomiskā izsīkšana, ASV un PSRS spiediens uz koloniālisma izbeigšanu, kā arī ANO un Tautu pašnoteikšanās tiesību princips radīja labvēlīgu vidi nacionālajām kustībām. Šīs kustības veidoja partijas, arodbiedrības, studentu organizācijas un kaujinieciskus grupējumus, kas pieprasīja pilnīgu suverenitāti. Dekolonizācijas temps bija dažāds. Francija un Lielbritānija pakāpeniski atzina savas kolonijas par neatkarīgām, kamēr Portugāle un Beļģija biežāk pretojās un piedzīvoja vardarbīgus konfliktus, piemēram, Angolas, Mozambikas un Kongo neatkarības karus. Itālijas koloniālais režīms beidzās jau agrāk, pēc 1940. gadu militārās sakāves un Etiopijas atbrīvošanas.

Neatkarības kustības bieži iedvesmoja panāfrikānisma ideoloģija, kas uzsvēra Āfrikas tautu vienotību, dekolonizāciju un pašcieņu. Šo kustību sekmēja gan diasporas intelektuāļi, gan arī vietējie līderi. Kvame Nkruma no Ganas kļuva par pirmo neatkarīgās Āfrikas valsts prezidentu un aktīvu panāfrikānisma aizstāvi. Džomo Keniata vadīja Kenijas nacionālo kustību, pārstāvot gan politisko, gan tradicionālo autoritāti. Nelsons Mandela, lai arī vēlāk, kļuva par centrālo figūru Dienvidāfrikas atbrīvošanas cīņā pret aparteīdu. Citas ievērojamas personības bija Ahmeds Seku Turē (Gvineja), Patriss Lumumba (Kongo DR), Ahmeds ben Bella (Alžīrija) un Džūliuss Ņerere (Tanzānija). Panāfrikānisms tika iemiesots arī politiskās institūcijās, piemēram, Āfrikas Vienotības organizācijā (OAU), kas tika dibināta 1963. gadā un vēlāk pārtapa par Āfrikas Savienību.

Pirmā neatkarību ieguva Libērija (1847) un Etiopija (ar pārtraukumu 1936–1941), taču 20. gadsimta dekolonizācijas vilnis sākās ar Ganas neatkarību 1957. gadā. Līdz 1970. gadiem lielākā daļa Āfrikas valstu bija kļuvušas neatkarīgas. Tomēr šīs jaunās valstis saskārās ar daudziem izaicinājumiem. Mākslīgas robežas, kuras bija mantojums no koloniālā perioda, izraisīja etniskus konfliktus. Koloniālās ekonomikas struktūras, kas balstījās eksportā, atstāja valstis atkarīgas no globālajiem tirgiem. Daudzviet politiskā nestabilitāte, militārie apvērsumi un autoritārisms sekoja sākotnējiem cerīgajiem pārmaiņu gadiem. Neraugoties uz grūtībām, neatkarības iegūšana iezīmēja būtisku pagriezienu Āfrikas vēsturē, nostiprinot tautu pašnoteikšanos, kultūras atdzimšanu un jaunu politisku identitāšu rašanos.

 Pēckoloniālais periods un mūsdienas 
Pēc neatkarības iegūšanas daudzas Āfrikas valstis saskārās ar ilgstošu politisko nestabilitāti. Koloniālā mantojuma radītās mākslīgās robežas un etniskās spriedzes bieži izraisīja iekšējos konfliktus. Vairākās valstīs, piemēram, Nigērijā, Ugandā, Čadā un Sudānā, pie varas nāca militārās huntas, kuras nereti balstījās uz spēku, nevis demokrātiskām procedūrām. Pilsoņu kari, piemēram, Biafras karš Nigērijā (1967–1970), Ruandas genocīds (1994) un ilgstošais konflikts Kongo Demokrātiskajā Republikā, atstāja miljoniem bojāgājušo un izraisīja milzīgu iekšzemes un ārējo bēgļu kustību. Daudzviet klientelisms, korupcija un vājas institūcijas kavēja stabilu pārvaldi. Tomēr kopš 1990. gadiem vairākās valstīs notikusi pakāpeniska pāreja uz demokrātiskāku pārvaldi, tostarp brīvākas vēlēšanas, pilsoniskās sabiedrības nostiprināšanās un konstitucionālas reformas.

Āfrikas pēckoloniālā vēsture cieši saistīta arī ar humanitāriem un veselības izaicinājumiem. HIV/AIDS epidēmija, kas sākās 1980. gadu beigās, smagi skāra valstis īpaši Subsahāras Āfrikā, piemēram, Dienvidāfriku, Botsvānu, Zimbabvi. Slimība ietekmēja darbaspēku, veselības aprūpes sistēmas un sociālo struktūru. Starptautiskā palīdzība un ārstēšanas pieejamība 21. gadsimta sākumā situāciju uzlaboja, taču problēma saglabājas aktuāla. Bads un nepietiekams uzturs skar Āfriku periodiski, īpaši Sāhelas reģionā, Etiopijā, Dienvidsudānā un Somālijā, kur sausuma periodi, klimata pārmaiņas un konflikti kavē ilgtspējīgu lauksaimniecību un piekļuvi resursiem. Klimata pārmaiņas ietekmē gan sausās zonas, gan tropu reģionus, īpaši caur pārtuksnešošanos, samazinātu ūdens pieejamību un pārvietoto personu skaita pieaugumu, radot papildu spriedzi vides un sociālajā jomā.

21. gadsimtā Āfrika saskaras ar sarežģītiem izaicinājumiem, bet arī ar būtiskām attīstības iespējām. Politiskajā līmenī aktīvi darbojas Āfrikas Savienība (AU), kas dibināta 2002. gadā un veicina reģionālo integrāciju, konfliktu risināšanu un attīstības programmas. Tā ir sekojusi Āfrikas Vienotības organizācijai, kas līdz tam bija kontinentālā koordinācijas struktūra. Saimnieciski daudzas Āfrikas valstis kļuvušas par dabas resursu eksportētājām un investīciju mērķiem, īpaši Ķīnas, Indijas un BRICS valstu (Brazīlija, Krievija, Indija, Ķīna, Dienvidāfrika) attīstības kontekstā. Infrastruktūras projekti, loģistikas tīkli un urbanizācija maina kontinenta saimniecisko kopainu. Daudzsološs sektors ir informācijas tehnoloģijas (IT). Pilsētas kā Nairobi (“Silīcija savanna”) un Lagosa kļuvušas par reģionāliem jaunuzņēmumu centriem, attīstot mobilās tehnoloģijas, finanšu risinājumus un e-pārvaldi.

 Atsauces 

 Ārējās saites