Iecietības paradokss

Iecietības paradokss ir loģikas paradokss, ka neierobežoti iecietīga sabiedrība nav pastāvēt spējīga, jo neierobežotu iecietību ar laiku iznīcina neiecietība. To savā 1945. gada darbā „Atvērtā sabiedrība un tās ienaidnieki” (The Open Society and Its Enemies) pirmoreiz aprakstīja filozofs Kārlis Popers.

Ētikā un politikas filozofijā ir diskusijas par to, cik lielā mērā iecietīgai sabiedrībai vajadzētu būt pret neiecietību. Pats Popers brīdināja pret neiecietīgu uzskatu pārmērīgu apspiešanu un uzskatīja, ka pret neiecietību vajadzētu vērsties tikai tad, ja tā sāk noliegt visus argumentus un aicināt uz vardarbību.

 Atsauces 

Kategorija:Paradoksi
Kategorija:Vārda brīvība