Malplakē kauja

Malplakē kauja (, ) bija kauja Spānijas mantojuma kara laikā. Tā ir lielākā un asiņainākā 18. gadsimta kauja. Tajā piedalījās 207 000 karavīru ar 180 artilērijas vienību, un kurā tika nogalināti vai ievainoti 44 000 cilvēku.

Aptuveni 75 000 vīru liela Francijas armija, kuru komandēja Viljāras hercogs, cīnījās pret 86 000 vīru lielu "Lielās alianses" karaspēku Marlboro hercoga vadībā. Sabiedrotie guva nelielu stratēģisku uzvaru, taču cieta lielus dzīvā spēka zaudējumus.

Sabiedroto uzbrukumi 1708. gadā noveda pie miera sarunu atjaunošanas, kas izjuka 1709. gada aprīlī. Pēc Turnē pilsētas ieņemšanas septembra sākumā sabiedrotie aplenca Monsu, kuras ieņemšana ļautu viņiem ieiet pašā Francijā, un karalis Luijs XIV pavēlēja hercogam Vilāram novērst pilsētas zaudēšanu. Lai gan abas armijas 10. septembrī sazinājās, uzbrukums tika atlikts līdz nākamajai dienai, dodot Vilāram laiku izveidot spēcīgas aizsardzības pozīcijas.

Pēc artilērijas apšaudes sākuma sabiedroto kājnieki veica vienlaicīgus uzbrukumus Francijas armijas flangiem. To mērķis bija novirzīt franču karaspēku no centra, pietiekami to vājinot, lai to pēc tam varētu salauzt masveida sabiedroto kavalērijas uzbrukums. Lai gan iepriekšējās kaujās tie bija veiksmīgi, Malplakē flanga uzbrukumi cieta lielus zaudējumus, savukārt Francijas kavalērija nodrošināja, ka spēku centrs nesabrūk. Tas ļāva franču kājniekiem organizēti atkāpties , jo sabiedrotie bija pārāk noguruši, lai veiktu vajāšanu.

Lielākā daļa vēsturnieku lēš, ka sabiedroto zaudējumi ir aptuveni 22 000 kritušo vai ievainoto, bet franču zaudējumi ir aptuveni 11 000 cilvēku. Šie rādītāji šokēja laikabiedrus un saasināja iekšējās nesaskaņas Lielajā aliansē par kara turpināšanas nepieciešamību. Glābjot savu armiju, Vilārs galu galā ļāva karalim Luijam XIV 1713. gadā vienoties par daudz labākiem miera nosacījumiem nekā tie, kas bija izvirzīti 1709. gadā. Tomēr tas maz ko mainīja tiešajā stratēģiskajā situācijā; jo Monsa drīz pēc tam padevās, un sabiedrotie atsāka savu tālāku virzību 1710. gadā.

 Kauja 
1709. gada 11. septembra agrā rītā, biezas miglas aizsegā, sabiedroto karaspēks sasniedza savas sākuma pozīcijas. Kad migla izklīda, no abām pusēm sākās lielgabalu uguns. Pēc tam sabiedroto spēki sāka ofensīvu trīs kolonnās: Malplakē ciematā, uz franču karaspēka centrā un Tenerjē mežā. Savojas prinča spēki centās ieņemt Maršala Viljāra armijas kreiso flangu. Bet cīņa nebeidzās tā, kā sabiedrotie bija plānojuši. Jo viņu patruļa apmaldījās Tenerjē mežā. Savojas Eižens bija spiests uzsākt uzbrukumu, negaidot flankējošā manevra pabeigšanu. Visi Austriešu spēku uzbrukumi, kas turpinājās vairākas stundas, tika atvairīti ar sīvu franču uguni. Tad Orānas princis, kurš komandēja Nīderlandes karaspēku, kas atradās sabiedroto pozīcijas centrā, pēc savas iniciatīvas uzbruka francūžu labajam flangam, bet tika atsists ar lieliem zaudējumiem. Lai glābtu situāciju, angļu un prūšu karaspēks uzsāka ofensīvu pret Francijas pozīcijas centru, taču arī viņiem neizdevās gūt panākumus. Nepārtrauktā uzbrukuma kustība turpinājās visas dienas garumā. Līdz vakaram sabiedroto armija vairākās zonās bija iekļuvusi ienaidnieka aizsardzības pozīcijās, taču nespēja gūt nozīmīgākus panākumus. Šajā brīdī franču kreisajā flangā parādījās ienaidnieka apejošā vienība. Tas apdraudēja Francijas armijas flangu un aizmuguri, un Viljāra karavīri sāka atkāpties uz meža iekšējo malu.

To redzot, Viljārs kaujā meta 30 bataljonu lielu rezervi. Sabiedroto spēki tika apturēti un sāka atkāpties, bet šajā brīdī Maršals Viljārs tika ievainots un tas ietekmēja franču morāli un cīņassparu.
Kamēr notika kauja Tenjēras mežā, Marlboro hercoga spēki uzbruka Francijas spēku labajam flangam. Viņa karaspēks šeit ieņēma ienaidnieka tranšejas un pastāvēja draudi Francijas armijas sadalīšanai un ielenkšanai. Maršals Buflērs, kurš nomainīja ievainoto Vilāru komandiera postenī un neļāva tam panikā bēgt un veica organizētu atkāpšanos no kaujas lauka.

Sabiedrotie nespēja izmantot savus panākumus galvenokārt milzīgo cilvēku zaudējumu dēļ. Viņi zaudēja ne mazāk kā 30 000 kritušo un ievainoto vīru, un franči atkāpās no kaujas lauka ne tālāk kā vienas jūdzes attālumā un ieņēma tur jaunas pozīcijas.

Malplakē kauja ir tipisks kājnieku līnijas taktikas piemērs. Sabiedroto gūtie panākumi netika nostiprināti ar enerģisku bēgošā pretinieka vajāšanu. Sabiedroto armijas būtisks trūkums bija arī vienotas armijas pavēlniecības trūkums.

 Sekas 
1709. gada oktobrī sabiedrotie ieņēma Monsas pilsētu.

Pēc kaujas maršals Viljārs nosūtīja karalim Luijam XIV ziņojumu, kas iegājis vēsturē: “Majestāte, nekrītiet izmisumā, vēl viena šāda “uzvara”, un ienaidniekam vienkārši vairs nebūs karaspēka ko sūtīt uzbrukumā.” Kā atzīmēja militārais vēsturnieks Hanss Delbriks, Malplakē kauja no taktiskā viedokļa bija neapšaubāma sabiedroto uzvara, taču stratēģiski, ņemot vērā visu tā gada kampaņu, uzvaru guva franči.

Pēc sakāves kaujā Francija nonāca sarežģītā situācijā, taču drīz vien starp sabiedrotajiem sākās nopietnas domstarpības. Tas ļāva Francijai izvairīties no izšķirošas sakāves karā.

 Zaudējumi 
Lielākā daļa vēsturnieku sabiedroto zaudējumus lēš no 21 000 līdz 25 000 nogalināto vai ievainoto, no kuriem 8462 bija tieši holandiešu kājnieku zaudējumi. Citas aplēses svārstās no 15 000 līdz 30 000 zaudējumiem. Mazāka vienprātība ir par franču zaudējumiem, kas parasti tiek lēsti no 11 000 līdz 14 000, citas aplēses liecina par 7000 līdz 17 000 nogalināto vai ievainoto, kā arī 500 gūstekņu. Sabiedrotie sagrāba arī 16 franču artilērijas vienības.

 Piemiņa 
Lai gan kauju mūsdienās galvenokārt atceras britu un holandiešu vēsturnieki, pateicoties lielajiem zaudējumiem, franči uz to raugās citādi. Kara sākumā viņu armija tika uzskatīta par labāko Eiropā, un šo reputāciju sagrāva virkne sakāvju laikā no 1704. līdz 1708. gadam.Neskatoties uz to, ka Malplakē bija franču sakāve, kas maz ko mainīja tiešajā stratēģiskajā situācijā, tā tiek uzskatīta par svarīgāku nekā uzvara Denēnas kaujā 1712. gadā. Vēsturnieks Andrē Korvisjē norāda, ka tās nozīme Francijas militārajā vēsturē galvenokārt ir psiholoģiska. Viņš apgalvo, ka 18. gadsimta autori to uzskatīja par brīdi, kad Francijas armija atguva pārliecību, savukārt tiem, kas rakstīja pēc 1870. gada Francijas-Prūsijas kara, tas sniedza pierādījumus Francijas karavīru izturībai un spējai atgūties pēc katastrofālas sakāves.* 

Kopumā kaujā cīnījās četrpadsmit Šveices algotņu bataljoni, seši franču pusē, tostarp divi Šveices gvardes bataljoni, un vēl astoņi ar holandiešiem. Malplakē bija pēdējā kauja, kurā Šveices algotņi tieši cīnījās viens ar otru, līdz Bailēnas kaujai 1808. gadā.

Daudzus gadus vēlāk grāmatā Amiable Renegade: The Memoirs of Peter Drake (1671—1753) ir sniegts tiešā kaujas liecinieka kaujas apraksts. Īrs, kurš dienēja dažādās Eiropas armijās, Pīters Dreiks cīnījās Malplakē un pēc vairākkārtējas ievainošanas tika sagūstīts. Vēl viens ievērojams īru emigrants Fēlikss O'Nīls bija starp tiem, kas krita, cīnoties franču armijas Īru brigādē.

 Atsauces 

 Literatūra 









 Ārējās saites 

 Šveices Nacionālā muzeja blogs 
 Britishbattles.com 

Kategorija:Kaujas Francijas teritorijā
Kategorija:Kaujas ar Apvienotās Karalistes piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Francijas piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Prūsijas piedalīšanos
Kategorija:18. gadsimta kaujas
Kategorija:Francijas Karaliste
Kategorija:Svētā Romas impērija