Baltijas dzelzceļa sabiedrība

Baltijas dzelzceļa sabiedrība (, ) bija sākotnēji privāta, vēlāk valstij piederoša dzelzceļa sabiedrība Krievijas Impērijā, kas pastāvēja no 1868. līdz 1907. gadam. Sabiedrības galvenā līnija savienoja Baltijas jūras ostas Paldiski un Rēveli ar impērijas galvaspilsētu Sanktpēterburgu un tās dzelzceļa tīklu.

Sabiedrības izveidotajam dzelzceļam bija izšķiroša loma Baltijas guberņu industrializācijā un tirdzniecības attīstībā. Mūsdienās dzelzceļa bijušās līnijas atrodas Igaunijas un Krievijas (Ļeņingradas un Pleskavas apgabalu) teritorijā. Viss tīkls izbūvēts Krievijas platuma (1524 mm) sliežu platumā.

 Vēsture 
alt=|left|thumb|Igaunijas bruņniecības landmaršals un Baltijas dzelzceļa sabiedrības pirmais prezidents barons Aleksandrs fon der Pālens

 Dibināšana un mērķi 
19. gadsimta vidū Baltijas guberņu muižniecība un tirgotāji bija vitāli ieinteresēti dzelzceļa savienojuma izveidē ar Krievijas centrālajiem reģioniem. Šāds savienojums nodrošinātu izejvielu un preču, īpaši labības, efektīvu transportēšanu uz Baltijas jūras ostām tālākam eksportam.

Pēc vairākiem sākotnējiem projektiem, 1868. gada 10. augustā (pēc jaunā stila 22. augustā) Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs II apstiprināja koncesiju dzelzceļa līnijas būvniecībai no Paldiskiem (tolaik Baltijas Osta) caur Rēveli (Tallinu) un Narvu līdz Gatčinai, ar savienojumu ar Sanktpēterburgas—Varšavas līniju. Koncesija paredzēja, ka dzelzceļu uz savu risku būvēs privāta sabiedrība, kas 85 gadus drīkstēs to ekspluatēt, pēc kā līnijai bez atlīdzības bija jāpāriet valsts īpašumā. Valsts paturēja tiesības līniju izpirkt pēc 20 gadiem.

1868. gada 23. novembrī Sanktpēterburgā oficiāli nodibināja Baltijas dzelzceļa sabiedrību. Par tās prezidentu kļuva Igaunijas bruņniecības priekšnieks, barons Aleksandrs fon der Pālens, bet galvenie akcionāri bija Igaunijas muižnieki un Tallinas tirgotāji.

 Būvniecība un attīstība 
alt=|thumb|Ligovas stacija netālu no Sanktpēterburgas 20. gadsimta sākumā
Dzelzceļa būvniecība sākās 1869. gada maijā un, pateicoties labajai organizācijai, pabeigta rekordātrumā — 1870. gada augustā. Līniju izbūvēja no Paldiskiem līdz Tosno, kur tā pieslēdzās impērijas nozīmīgākajai — Nikolaja dzelzceļa (Sanktpēterburga—Maskava) līnijai. Kopējais garums sasniedza gandrīz 415 km. Līniju oficiāli atklāja 1870. gada 5. novembrī.

1872. gadā Baltijas dzelzceļa sabiedrība savā īpašumā ieguva Pēterhofas dzelzceļu, kas apkalpoja Sanktpēterburgas piepilsētas līnijas uz Pēterhofu un Krasnoje Selo. Lai savienotu abus tīklus, izbūvēja posmu starp Gatčinu un Krasnoje Selo. Līdz ar to pasažieru vilcieni no Rēveles sāka pienākt Pēterhofas stacijā Sanktpēterburgā, ko drīz pārdēvēja par Baltijas staciju ().

 Paplašināšanās un nacionalizācija 
1876. gadā atklāja atzarojuma līniju no Tapas uz Tērbatu, kas veicināja Dienvidigaunijas saimniecisko attīstību. 1889. gadā šo līniju pagarināja no Tērbatas līdz Valkai, kur tā izveidoja savienojumu ar nesen uzbūvēto Pleskavas—Rīgas dzelzceļu, tādējādi pilnībā integrējot Baltijas dzelzceļu reģiona kopējā tīklā.

1893. gada 26. aprīlī saskaņā ar Krievijas Impērijas valdības lēmumu par dzelzceļu nacionalizāciju, valsts Baltijas dzelzceļa sabiedrību izpirka. To apvienoja ar Pleskavas—Rīgas dzelzceļu, izveidojot jaunu struktūru — Baltijas un Pleskavas—Rīgas dzelzceļš () ar galveno pārvaldi Sanktpēterburgā.

Visbeidzot, ar ķeizara Nikolaja II rīkojumu 1907. gada 14. janvārī, šo apvienoto struktūru iekļāva jaunizveidotajos Ziemeļrietumu dzelzceļos (), kurā apvienoja arī Sanktpēterburgas—Varšavas dzelzceļu.

 Infrastruktūra un līniju tīkls 
Lielākā daļa līniju bija vienceļa, izņemot noslogotākos piepilsētas posmus pie Sanktpēterburgas. 1902. gadā kopējais sliežu ceļu garums sasniedza , un tīklā bija 110 staciju.

 Līnija (mūsdienu nosaukumi) Līnija (nosaukumi atklāšanas brīdī) Atklāšanas datums Garums (km) Piezīmes Sanktpēterburga—Pēterhofa  Sankt-Peterburg—Petergof  30,8 Atklāja Pēterhofas dzelzceļš, BDS īpašumā no  Ligova—Krasnoje Selo  Ligovo—Krasnoje Selo  12,1 Atklāja Pēterhofas dzelzceļš Pēterhofa—Lomonosova  Petergof—Oranienbaum  11,4 Atklāja Pēterhofas dzelzceļš Paldiski—Tosno  Baltijskij Port—Tosno   414,3 Galvenā līnija Gatčina—Krasnoje Selo  Gatčina—Krasnoje Selo  22,9 Savienojošā līnija Tapa—Tartu  Taps—Derpt  112,9 Atzarojums no galvenās līnijas Valga—Tartu  Walk—Derpt 1889. gada jūlijs  83,2 Atklāja Pleskavas-Rīgas dzelzceļš, vēlāk iekļauts kopējā tīklā Keila—Hāpsalu  Kegel—Gapsal  78,2 Pēdējais lielais pagarinājums

 Ritošais sastāvs 
1889. gadā sabiedrības rīcībā bija 135 tvaika lokomotīves, 292 pasažieru vagoni un 2661 kravas vagons. Sākotnēji lokomotīves iepirka no Vācijas (Borsig, Schwartzkopff) un Anglijas (Sharp) ražotājiem, bet jau no 1874. gada sabiedrība sāka pasūtīt lokomotīves arī Krievijas rūpnīcās (Ņevas, Kolomnas, Putilova u.c.), līdz beidzot pilnībā pārgāja uz vietējiem ražojumiem.

+ Izmantotās lokomotīvju sērijas (pēc 1872. gada klasifikācijas) Sērija Assu formula Ražotājs Skaits Piegādes periods Piezīmes Pasažieru vilcienu lokomotīves Б  1-2-0 (1B)  Schwartzkopff  16  1869  Galvenā pasažieru lokomotīvju sērija sākotnējā posmā БВ  1-2-0 (1B)  Votkinskas rūpnīca  6  1874  Borsig tipa lokomotīve, ražota Krievijā ББ  1-2-0 (1B)  Schwartzkopff  6  1875 ПП  2-2-0 (2'B)  Putilova rūpnīca  13  1899  Vēlāk iekļauta Krievijas lokomotīvju sērijā П Ж  2-3-0 (2'C)  Ņevas rūpnīca  2  1904  Jaudīgākas lokomotīves pieaugošajai satiksmei Kravas vilcienu lokomotīves Г  0-3-0 (C)  Schwartzkopff  34  1870—1871  Galvenā kravas lokomotīvju sērija ГА  0-3-0 (C)  Ņevas rūpnīca  6  1874 ГБ  0-3-0 (C)  Schwartzkopff  25  1875—1876 М, РО, І  0-4-0 (D)  Ņevas, Kolomnas rūpnīcas  17  1883—1888  Pirmās četrasu lokomotīves, sākotnēji piederēja Pleskavas-Rīgas dzelzceļam ОД  0-4-0 (D)  Dažādi Krievijas ražotāji  49  1897—1903  Viena no masveidīgākajām Krievijas Impērijas lokomotīvju sērijām

 Ekonomiskā un sociālā ietekme 
Baltijas dzelzceļš būtiski paātrināja Igaunijas un Vidzemes ziemeļu daļas saimniecisko attīstību. Tas nodrošināja ērtu un lētu veidu, kā transportēt preces, īpaši labību un kokmateriālus, no Krievijas iekšzemes uz ostām, veicinot Rēveles un Baltijas Ostas izaugsmi. Gar dzelzceļa līniju sāka veidoties jauni rūpniecības uzņēmumi, un strauji auga pilsētas kā Rakvere, Tapa un Narva.

Dzelzceļš radīja arī jaunu, daudznacionālu strādnieku slāni — dzelzceļniekus. Viņu vidū bija igauņi, latvieši, krievi un vācieši, kas veidoja īpašu sociālo grupu ar savu profesionālo identitāti. Dzelzceļnieku apmetnes pie stacijām kļuva par nozīmīgiem vietējiem centriem.

 Mantojums 
Pēc Pirmā pasaules kara un Krievijas pilsoņu kara bijušās Baltijas dzelzceļa sabiedrības līnijas sadalīja starp Igauniju un Padomju Krieviju. Igaunijas teritorijā tās veidoja jaunizveidotā valsts uzņēmuma Eesti Vabariigi Raudteed (vēlāk Eesti Raudtee) pamatu. Padomju okupācijas laikā viss reģiona dzelzceļa tīklu apvienoja vienotā pārvaldē — Pribaltijskaja železnaja doroga (Baltijas dzelzceļš).

Mūsdienās Baltijas dzelzceļa vēsturiskais mantojums ir īpaši aktuāls saistībā ar projektu Rail Baltica. Ja 19. gadsimtā dzelzceļš būvēja kā Austrumu—Rietumu asi, kas savienoja Baltiju ar Krieviju, tad Rail Baltica veido Ziemeļu—Dienvidu asi, savienojot Baltijas valstis ar Centrāleiropu un simbolizējot reģiona ģeopolitisko un ekonomisko pārorientāciju.

 Atsauces 

 Literatūra 




 Ārējās saites 
 Latvijas dzelzceļa vēstures muzejs
 Igaunijas dzelzceļa muzejs Hāpsalu

Kategorija:Dzelzceļš Latvijā