Partokrātija

Partokrātija () ir valsts pārvaldes forma, kurā galvenais varas pamats ir politiskās partijas, nevis pilsoņi vai atsevišķi politiķi.

Kā 1994. gadā apgalvoja itāļu politologs Mauro Kalize (Mauro Calise), šis termins bieži vien ir nievājošs, veidojot vēstījumu, ka partijām ir pārāk liela vara — līdzīgā veidā agrīnajos jaunajos laikos bieži tika apgalvots, ka demokrātija ir tikai vāji izglītota un viegli maldināma pūļa vara. Līdz šim, centieni pārvērst partokrātiju par precīzāku akadēmisku jēdzienu ir tikai daļēji izdevušies.

 Pamatojums un veidi 
Partokrātija mēdz izveidoties un nostiprināties, pieaugot politisko kampaņu izmaksām un mediju ietekmei, lai partija varētu būt pārstāvēta valsts nacionālajā politikā, uzvarot vēlēšanas lielajos vēlēšanu apgabalos, bet tādējādi atstājot novārtā politiku reģionu līmenī. Daži populārākie politiķi var pietiekami ietekmēt sabiedrisko domu, lai pretotos savai partijai vai dominētu tajā.

Galīgākais partokrātijas līmenis ir vienpartijas sistēma, lai gan zināmā mērā vienpartijas valstī valdošā partija nav pilnīga politiskā partija, jo tā neveic būtisku funkciju, konkurēšanu ar citām partijām. Vienpartejiskā sistēmā vienīgās atļautās partijas vara bieži vien ir apstiprināta likumos, savukārt daudzpartiju valstīs partokrātiju nevar likumiski uzspiest vai efektīvi novērst ar likumu spēku.

Daudzpartiju sistēmā individuālās autonomijas pakāpe katrā politiskajā partijā var atšķirties atkarībā no partijas iekšējiem noteikumiem un vietējām tradīcijām, kā arī no tā, vai partija ir pie varas, un, ja tā, tad vai tā ir vienīgā partija pie varas (galvenokārt de facto divpartiju sistēmā) vai valdošajā partiju koalīcijā. Matemātiskā nepieciešamība veidot koalīciju, no vienas puses, neļauj vienai partijai iegūt potenciāli pilnīgu kontroli, no otras puses, sniedz perfektu attaisnojumu, lai neatbildētu vēlētāju priekšā par partijas programmas solījumu nepildīšanu.

 Piemēri 
Partokrātijas piemērs ir Meksika, kuru vairāk nekā 70 gadus (1929—2000) pārvaldīja Institucionāli Revolucionārā partija (PRI), vēlāk zaudējot varu uz 12 gadiem Nacionālās rīcības partijai (PAN), vēlāk atgūstot to 2012. gadā, kuru 2018. gadā atkal zaudēja Morena partijai. Daži pētnieki PRI ir raksturojuši kā "valsts partiju" vai "ideālo diktatūru".

Partiokrātijas piemērs Eiropā ir Itālijas Pirmā republika (1946—1994). Gandrīz tīrā proporcionālā vēlēšanu sistēma, kurā vēlētāji varēja balsot par sarakstiem, bet ne par konkrētiem kandidātiem, ļāva tā laika Itālijas partijām garantēt nepopulāru, bet ietekmīgu personu ievēlēšanu, kurām mažoritārā vēlēšanu sistēmā būtu bijis grūtāk iegūt parlamenta mandātu. Tas viss noveda ne tikai pie politiskās sadrumstalotības un līdz ar to pie valdības nestabilitātes, bet arī pie partiju izolācijas no elektorāta un pilsoniskās sabiedrības un līdz ar to pie korupcijas un karteļu izveides. Kopš 1960. gadiem pārmērīga politisko partiju nostiprināšanās, kuru mērķis bija aizstāt pārstāvniecības institūcijas, Itālijā kļuva pazīstama kā partitocrazia. Itāļu komiksu mākslinieks Džordžo Rebufi (Giorgio Rebuffi) ir teicis: "Zem parlamentārās centralitātes un suverenitātes retorikas slēpās un maskējās vēlētājiem neredzama, netipiska partijas varas forma."P. Armaroli. Meriti e colpe (molte) dello Statuto albertino, in Il Giornale, 1º aprile 2003, che conclude: Giuliano Amato]] fece scandalo, chissà perché, quando sottolineò che nel dopoguerra eravamo passati dal governo di partito al governo dei partiti».

Partiju sistēma, kas izveidojās Vācijas Federatīvajā Republikā (līdz 1990. gadam — Rietumvācija) pēc Otrā pasaules kara, sniedz partokrātijas piemēru. Izteiktāk nekā vairumā Eiropas parlamentāro sistēmu, partijām ir dominējoša loma Vācijas Federatīvās Republikas politikā, ievērojami pārspējot indivīdu lomu. Vācijas Konstitūcijas 21. pants nosaka, ka "politiskās partijas piedalās tautas politiskās gribas veidošanā. Tās var brīvi dibināt. To iekšējai organizācijai jāatbilst demokrātijas principiem. Tām publiski jāatskaitās par savu līdzekļu avotiem." 1967. gada "Partiju likums" vēl vairāk nostiprināja partiju lomu politiskajā procesā un risināja partiju organizācijas, biedru tiesību un īpašu procedūru jautājumus, piemēram, kandidātu izvirzīšanu amatiem. 21. pantā minētā izglītojošā funkcija (dalība "politiskās gribas veidošanā") liek domāt, ka partijām vajadzētu palīdzēt definēt sabiedrisko domu, nevis vienkārši īstenot vēlētāju vēlmes.

 Skatīt arī 
Valsts pārvaldes forma

 Atsauces 

Kategorija:Valsts pārvaldes formas
Kategorija:Politiskās partijas
Kategorija:Politika