Siāmas ekspedīcijas spēki

Siāmas ekspedīcijas spēki () (pazīstams arī kā Siāmas brīvprātīgo korpuss) bija Karaliskās Siāmas armijas kontingents, kas tika nosūtīts uz Eiropu ģenerāļa Praijas Thevatsadina vadībā 1917. gadā cīņai Antantes pusē Pirmajā pasaules karā rietumu frontē.
 Priekšvēsture 
Siāmas karalistes lēmums pieteikt karu Centrālajām lielvalstīm bija gudrs politisks solis, taču bija jau precedenti no citām mazām valstīm, kas neatrodas Eiropā. Un lēmums nosūtīt ekspedīcijas spēkus uz Eiropu bija arī radikāls solis. Tas bija paredzēts, lai Rietumiem valstīm nodemonstrētu gan Siāmas modernizāciju un civilizāciju, gan nopietnību, ar kādu karalis Rama VI un karalistes elite uztvēra nepieciešamību ievērot starptautisko tiesību un morāles principus. Šis solis bija paredzēts arī, lai stiprinātu Siāmas prasības uz vienlīdzīgu attieksmi pēckara starptautiskajā politiskajā izlīgumā.

Lēmums, visticamāk, radās no Francijas valdības ieteikuma, ka Siāmas studentiem Eiropā vajadzētu izveidot brīvprātīgo ātrās medicīniskās palīdzības vienību. Francijas diplomāti arī ieteica, ka Siāma varētu nodrošināt automašīnu vadītājus, lai palīdzētu karaspēka apgādē un lidotājus, kurus varētu apmācīt Francijas lidošanas skolās par pilotiem un avio mehāniķiem.

Siāmas armija 1917. gadā nebija īpaši labi aprīkota vai labi apmācīta lai piedalītos Pirmā pasaules kara slaktiņā. Tai bija maz moderna aprīkojuma vai artilērijas, un tai nebija pieredzes darbībā Eiropā un citādāka klimata apstākļos kā dzimtenē. Tomēr tai bija virsnieki, kas bija apmācīti tā laika karadarbībai un militārajā stratēģijā, un, kas ir svarīgi, tai bija moderna aviācijas vienība. Neviens cits militārais armijas atzars netika uzskatīts par tik modernu kā Siāmas gaisa spēki. Karalis un viņa vecākie diplomāti un militārie virsnieki labprāt pieņēma Francijas piedāvājumu.

Tas, ka suverēnas Dienvidaustrumāzijas valsts armijai būtu jācīnās Eiropā, bija nepieredzēta un elektrizējoša situācija sabiedrības elitei un lielai daļai iedzīvotāju Bangkokā. Tomēr iebildumi pret lēmumu aktīvi iesaistīties karā bija nelieli. Daži pretinieki bija politiski motivēti, tāpat bija arī Vāciju atbalstoši elites locekļi; iebildumi nāca arī no reliģiskajām grupām, kas fundamentāli iebilda pret budistu iesaistīšanos karā.

Neskatoties uz iebildumiem, kara ministrs 1917. gada septembrī aicināja brīvprātīgos izveidot kontingentu, lai arī Eiropā virs kaujas lauka plīvotu Siāmas valsts karogs. Viņš izvirzīja trīs mērķus: aktīvi palīdzēt sabiedrotajiem; iegūt aktīvu militāro pieredzi; un aizstāvēt karalistes nacionālo cieņu, godu un slavu. Apvienotie ekspedīcijas spēki sastāvēja no 414 vīru liela aviācijas korpusa, kurā bija piloti un lidmašīnu mehāniķi, un 870 vīru liela motorizēta korpusa, kurā bija automašīnu vadītāji, mehāniķi, medicīnas un atbalsta personāls.

Pilnīgu personīgās pieredzes stāstu par savu kara laika pieredzi SEF spēkos sarakstīja seržants Kleps Keisorns, un tas tika publicēts arī angļu valodas tulkojumā ar pievienotiem komentāriem.
 Dienests rietumu frontē 
Kamēr karaspēks tika pulcēts, apmācīts un saņēma baku vakcināciju, 1918. gada janvārī uz Eiropu devās pavēlniecības misija, kuru vadīja ekspedīcijas spēku komandieris ģenerālmajors Praija Thevatsadins (1877–1951), lai sagatavotu visu karaspēka ierašanās brīdim. Praija Thevatsadins, toreiz pazīstams kā Fraja Bidžajs Šarnrits, vairākus gadus bija pavadījis Beļģijā un Francijā, kur bija ieguvis militāro izglītību; viņš labi runāja franciski un saprata Francijas militāro kultūru. Eiropā viņu un viņa kolēģus uzņēma Lielbritānijas karalis Džordžs V (1865–1936) un Francijas premjerministrs Žoržs Klemanso (1841–1929); viņi apmeklēja fronti un veica sagatavošanās darbus Marseļā un citās pisētās.

Vairāki mēneši pagāja, gatavojoties un apmācībā Siāmā.Līdz mirklim kad bija nodrošināts piemērots transports, 20. jūnijā gandrīz 1230 virsnieku un kareivju uzkāpa uz kuģa klāja, lai dotos uz Eiropu. Karalis un vecākie prinči, kā arī gavilējošs pūlis Čaoprajas upes krastos viņiem sarīkoja grandiozas atvadu gaviles. Caur Singapūru, Kolombo un Portsaīdu militārais transports droši nokļuva Marseļā, kur tas ieradās pēc piecu nedēļu brauciena, 1918. gada 30. jūlijā. Lai gan atvadīšanās dzimtenē bija svinīga, sagaidīšana Eiropā bija diezgan neceremoniāla. Lai gan ekspedīcijas spēku galvenais mērķis bija demonstrēt Siāmas karalistes militārās spējas un lepnumu kā suverēnai karalistei, Francijas amatpersonas īslaicīgi noturēja karaspēku par Indoķīnas karaspēku, kas šausmināja Marseļā atrodošos Siāmas diplomātus un vecākos virsniekus. Turklāt Siāmas kontingents ieradās laikā, kad katru dienu Francijā ieradās aptuveni desmit tūkstoši amerikāņu karavīru, vēl vairāk samazinot uzmanību, ko viņi saņēma no Francijas varas iestādēm.
Pēc izkāpšanas krastā aviācijas korpuss tika pārvietots uz apmācības nometnēm Istrā, Avorā un Po, savukārt transporta korpuss tika pārvietots uz nometni Lionā, kur karaspēks saņēma pamatapmācību. Pēc diviem mēnešiem nometnē, 1918. gada oktobrī, motorizētais korpuss tika pārvietots uz Šalonas apkārtni Šampaņas reģionā aiz frontes un sāka piedalīties karaspēka apgādē, izmantojot franču kravas automašīnas.

Saspīlējums starp Siāmas karaspēku un viņu franču sakaru virsniekiem nometnē bija pieaudzis nedēļām ilgi, bet kaujas apstākļos tas sasniedza kulmināciju. Arī valodas barjera bija problēma; lai gan gan siāmieši, gan franči bija savervējuši pēc iespējas vairāk piemērotu tulku, joprojām bija grūti efektīvi sazināties ar franču virsniekiem kaujas apstākļos. Vēl svarīgāk ir tas, ka Francijas armija nebija gatava integrēt Siāmas karaspēku notiekošajās militārajās operācijās, galvenokārt franču sakaru virsnieku vidū valdošās augstprātīgās un rasistiskās attieksmes dēļ. Viņi arvien vairāk atteicās no viņiem uzticētajiem padomnieku pienākumiem un sāka tieši vadīt Siāmas karaspēku, atstājot malā Siāmas komandierus.

Franču uzvedības ietekme uz karaspēka morāli bija katastrofāla, satraucot augstākos Siāmas virsniekus, diplomātus Parīzē, augsta ranga militārās un civilās amatpersonas Bangkokā un pat pašu karali. Saskaroties ar Siāmas vdības apsūdzībām, Francijas Ārlietu ministrijas amatpersonas saprata, kādus draudus šī situācija rada viņu mērķiem, kas saistīti ar Siāmas karaspēka izvietošanu Francijā: proti, uzlabot politiskās un komerciālās attiecības ar Indoķīnas kaimiņvalsti. Situācija tik ļoti pasliktinājās, ka karalis un viņa vecākie padomnieki apsvēra iespēju pārtraukt šo militāro misiju.
 Militārās misijas beigas 
Kad 11. novembrī tika parakstīts pamiers, un kaujas frontē tika pārtrauktas, tādējādi mazinot lielu daļu spiediena uz radušos saspīlēto situāciju. Reaģējot uz šo saspīlējumu, Francijas Ārlietu ministrija aktivizēja militāro vadību, lai pavēlētu Siāmas motorizētajam korpusam šķērsot Vācijas teritoriju aiz saviem karaspēkiem. Tādējādi Siāmas okupācija Vācijā nebija taktiska militāra lēmuma rezultāts, bet gan politiskie centieni nomierināt satraukto sabiedroto. Šis lēmums iepriecināja visus iesaistītos, sākot no militārajiem komandieriem Eiropā līdz pat karalim Bangkokā. Galu galā siāmieši bija gatavi aizmirst naidu un koncentrēties uz politisko ieguvumu gūšanu no milzīgajām pūlēm, izvietojot karaspēku Eiropā.

Karalis Vadživaruds pat nosauca dienu, kad viņa karaspēks ienāca Vācijas teritorijā, par savas dzīves nozīmīgāko dienu. Šie ārkārtas notikumi kalpoja karaļa ambīcijām kļūt par karavīru-karali un karaspēka biedru. Viņš arī vēlējās izmantot Siāmas dalību karā kā līdzekli nacionālās vienotības un patriotisma stiprināšanai, kur karavīrs-karalis stāv gan nācijas, gan kara centienu centrā.
Motorizētā korpusa galvenais kontingents uzturējās Vācijas reģionā Pfalcā no 1918. gada decembra līdz 1919. gada jūlijam, galvenokārt darbojoties Neištates apkārtnē. Pirms atgriešanās dzimtenē Siāmas karaspēks piedalījās sabiedroto organizētajās uzvaras parādēs Parīzē, Londonā un Briselē. Šīs parādes 1919. gada jūlijā bija ļoti simboliskas iespējas vizuāli demonstrēt Siāmas klātbūtni lielo Eiropas lielvalstu galvaspilsētās karaļu un prezidentu acu priekšā. Tā Siāma bija apliecinājusi savu klātbūtni starp uzvarējušajām valstīm, kas bija cīnījušās par starptautisko tiesību, taisnīguma un cilvēcības ievērošanu un bija uzvarējušas brutālu spēku un agresiju.

Karā kopumā dzīvību zaudēja deviņpadsmit Siāmas ekspedīcijas spēku locekļi; puse no viņiem kļuva par gripas pandēmijas upuriem, bet pārējie nāves gadījumi bija negadījumu rezultāts. Divi no karavīriem gāja bojā Bangkokā pirms aizbraukšanas apmācību laikā, deviņi gāja bojā Francijā un astoņi Vācijā militārās okupācijas laikā. Puse no nāves gadījumiem notika aptuveni viena mēneša laikā no 1919. gada 22. janvāra līdz 15. februārim, tostarp visi pieci nāves gadījumi Amerikāņu slimnīcā Parīzē. Neviens no Siāmas karavīriem nemira ienaidnieka apšaudē vai citu ar kauju saistītu ievainojumu rezultātā. 

Ekspedīcijas spēki atgriezās Bangkokā divās partijās. 400 aviācijas korpusa virsnieki un vīri pameta Franciju, nepabijuši frontē, un 1919. gada maijā ieradās Siāmā. Motorizētais korpuss atgriezās Bangkokā vēlāk septembrī. Šim gadījumam valdība organizēja oficiālas miera svinības, kurās, piedalījās visa galvaspilsēta un provinču centri visā karalistē. Pēc četrām svētku un reliģisko ceremoniju dienām kritušo karavīru pelni tika iemūrēti memoriālā, kas uzcelts netālu no Lielās pils un Kara ministrijas.
 Piemiņa 
Pasaules kara brīvprātīgo memoriāls, kas godina konfliktā kritušos Siāmas karavīrus, tika atklāts 1921. gada 22. jūlijā Sanam Luangas laukumā, Bangkokas centrālajā daļā.  Pēdējais izdzīvojušais Siāmas ekspedīcijas korpusa loceklis Jods Sanžrungruangs nomira 2003. gada 9. oktobrī 106 gadu vecumā.
 Galerija 

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Gavroche-thailande.com

Kategorija:Pirmais pasaules karš
Kategorija:Taizemes vēsture
Kategorija:Militārisms Taizemē