Kanādas monarhija

Kanādas monarhija  ir Kanādas valsts pārvaldes forma. Tās darbība tiek īstenota Vestminsteras sistēmas federatīvas konstitucionālās monarhijas un parlamentārās demokrātijas ietvaros, kā noteikts Kanādas konstitūcijā. Monarhija ir gan federālās, gan provinču jurisdikciju izpildvaras, likumdošanas un tiesu varas pamats. Tā kā Kanāda ir Sadraudzības personālūnijas valsts, Kanādas monarhija atrodas dinastiskā personālūnijā ar Lielbritānijas monarhiju. Saskaņā ar Kanādas konstitūciju, monarhs jeb Kanādas karalis (, ), ir valsts galva, un šo amatu kopš 2022. gada 8. septembra ieņem Čārlzs III.

Tā kā Kanāda ir konstitucionāla monarhija un parlamentāra demokrātija, Kanādas monarhs jeb suverēns piedalās federālā parlamenta un provinču/teritoriju parlamentu darbā. Monarhs ir Kanādas bruņoto spēku virspavēlnieks.

Monarhs ikdienā dzīvo Apvienotajā Karalistē, un gandrīz visus karaliskos valdības un ceremoniālos pienākumus Kanādā veic monarha pārstāvis ― Kanādas ģenerālgubernators. Kanādas ģenerālgubernatoru dažkārt dēvē par de facto valsts galvu. Katrā Kanādas provincē monarhiju pārstāv leitnantgubernatori.

Lai gan suverēns (monarhs) tiek dalīts ar 14 citām neatkarīgām valstīm Sadraudzības personālūnijas, katras valsts monarhija ir atsevišķa un juridiski atšķirīga.

 Konstitucionālā loma 
Kanādas konstitūcija ir balstīta uz Vestminsteras parlamentāro modeli, kurā karaļa loma ir gan juridiska, gan praktiska, bet ne politiska. Konstitūcija sastāv no dažādiem statūtiem un konvencijām, kam ir gan britu, gan kanādiešu izcelsme, piešķirot Kanādai parlamentāru valdības sistēmu, kas ir līdzīga citām Sadraudzības monarhijām. Visas valsts pilnvaras konstitucionāli pieder suverēnam jeb monarham, kuru federālā līmenī pārstāv ģenerālgubernators, ko ieceļ monarhs pēc federālā premjerministra ieteikuma, bet provinces/teritorijas līmenī ― leitnantgubernatori, ko ieceļ ģenerālgubernators pēc federālā premjerministra ieteikuma, kurš parasti konsultējas ar provinces/teritorijas premjerministru. Monarhs parasti tiek informēts par šo iecelšanu pirms zvēresta došanas.

Kanādas valdības iestādes darbojas monarha pakļautībā. Tāpēc Kanādas valdību oficiāli dēvē par Viņa Majestātes valdību. Tomēr kopš 1970. gadu sākuma, lai gan konstitucionālā varas sadale nav mainījusies, valdību sauc vienkārši par Kanādas valdību. Jebkurām konstitucionālām izmaiņām monarha vai monarha pārstāvju Kanādā amatā ir nepieciešama Senāta, Pārstāvju palātas un visu dažādo provinču/teritoriju parlamentu palātu piekrišana.

Uzticības zvērests karalim ir paredzēts 1867. gada Konstitūcijas likums 128. pantā. Tomēr, kopš 2022. gada šis zvērests vairs nav obligāts Kvebekas Nacionālās asamblejas locekļiem.

 Izpildvaras loma 
Kanādas valdība, formāli saukta par Viņa Majestātes valdību, konstitūcijā ir definēta kā karalis, kas rīkojas pēc savas Slepenās padomes ieteikuma. Ģenerālgubernators ir karaļa aizvietotājs, tomēr daži uzdevumi ir jāveic tieši karalim vai ir jāapstirprina likumprojekti, kuriem nepieciešama karaļa piekrišana. Viens no galvenajiem Kroņa pienākumiem ir "nodrošināt, lai vienmēr būtu demokrātiski ievēlēta valdība", kas nozīmē premjerministra iecelšanu, kurš pēc tam vadīs Ministru kabinetu — Slepenās padomes komiteju, kuras uzdevums ir konsultēt Kroni par karaliskās prerogatīvas īstenošanu. Monarhs no ģenerālgubernatora saņem informāciju par premjerministru un ministriju locekļu zvērestu došanu un atkāpšanos no amata, viņš tiek pilnībā informēts, saņemot regulārus ziņojumus no saviem Kanādas ministriem, un, kad vien iespējams, tiekas ar viņiem. Pēc vienošanās, šo saziņu un sanāksmju saturs paliek konfidenciāls, lai aizsargātu monarha un viņa pārstāvja neitralitāti.

Konstitucionālās monarhijas un atbildīgas valdības konstrukcijā sniegtie ministru padomi parasti ir saistoši, kas nozīmē, ka monarhs valda, bet nevada, Ministru kabinetam pieņemot lēmumu "uzticībā" monarham. Tomēr karaliskā prerogatīva pieder Kronim, nevis kādam no ministriem, un karaliskās un vicekaraļa (ģenerālgubernators, leitnantgubernatori) personas var vienpusēji izmantot šīs pilnvaras ārkārtas konstitucionālās krīzes situācijās (rezerves pilnvaru īstenošana), tādējādi ļaujot monarham pārliecināties, ka "valdība rīkojas saskaņā ar konstitūciju". Monarhs un vicekaraļi ir valdības konstitucionālās, nevis demokrātiskās leģitimitātes garanti un viņiem ir jānodrošina tās nepārtrauktība. Šāda veida karaliskās prerogatīvas izmantošana tika novērota, kad ģenerālgubernators 1926. gadā atteicās no premjerministra ieteikuma atlaist parlamentu un kad 2008. gadā ģenerālgubernators veltīja vairākas stundas, lai izlemtu, vai pieņemt premjerministra ieteikumu atlikt parlamenta sasaukšanu, lai izvairītos no neuzticības balsojuma. Prerogatīvas pilnvaras ir vairākkārt izmantotas arī provincēs.

Karaliskā prerogatīva attiecas arī uz ārlietām, tostarp līgumu, alianšu, starptautisku vienošanos un kara pieteikumu ratifikāciju, Kanādas augsto komisāru un vēstnieku akreditāciju un līdzīgu diplomātu uzņemšanu no ārvalstīm, kā arī Kanādas pasu izsniegšanu, kas paliek suverēna īpašumā. Tā ietver arī dinastisko un nacionālo apbalvojumu izveidi, lai gan tikai pēdējie tiek izveidoti pēc oficiāla ministra ieteikuma.

 Likumdevēja loma 
Visi Kanādas likumi ir monarha varā, un suverēns ir viena no trim Kanādas parlamenta sastāvdaļām, taču monarhs un vicekaralis nepiedalās likumdošanas procesā, izņemot karalisko piekrišanu, ko parasti izsaka kroņa ministrs, un karalisko piekrišanu, kas ir nepieciešama, lai likumprojekts tiktu pieņemts kā likums. Šo uzdevumu var veikt gan persona, gan delegāts, un konstitūcija ļauj vicekaralim atlikt suverēna piekrišanu.

Ģenerālgubernators ir atbildīgs arī par Pārstāvju palātas sasaukšanu, savukārt vai nu vicekaralis, vai monarhs var pagarināt un atlaist likumdevēju, pēc tam ģenerālgubernators parasti izsludina vispārējās vēlēšanas. Šo karaliskās prerogatīvas elementu neietekmē likumdošana, kas "nosaka" vēlēšanu datumus, jo Likums par grozījumiem Kanādas Vēlēšanu likumā nosaka, ka tas neierobežo Kroņa pilnvaras. Jauno parlamenta sesiju iezīmē vai nu monarhs, vai ģenerālgubernators, vai kāds cits pārstāvis, kurš nolasa troņa runu. Parlamenta locekļiem pirms amata ieņemšanas ir jādod uzticības zvērests. Turklāt oficiālā opozīcija tradicionāli tiek dēvēta par Viņa Majestātes lojālo opozīciju, kas ilustrē to, ka, lai gan tās locekļi iebilst pret esošo valdību, viņi paliek lojāli suverēnam (kā valsts un tās varas personifikācijai).

Monarham nav prerogatīvu noteikt un iekasēt jaunus nodokļus bez parlamenta likuma atļaujas. Tomēr pirms jebkura no parlamenta palātām var apspriest likumprojektu, kas ietekmē suverēna prerogatīvas vai intereses, ir jāsaņem Kroņa piekrišana, un neviens parlamenta akts nesaista karali vai viņa tiesības, ja vien aktā nav noteikts, ka tas tā ir.

 Tiesu vara 
Tradicionāli suverēns tiek uzskatīts par taisnīguma avotu, lai gan praktiski šo lomu pilda tiesneši monarha vārdā. Kanādas tiesas zālēs ir izvietots Viņa Majestātes Kanādas ģerbonis, provinču ģerboņi vai Apvienotās Karalistes karaliskais ģerbonis (senākās tiesas zālēs), kā arī suverēna portrets.

Zvērinātie advokāti īsteno noteiktas privilēģijas, kas viņiem ir dotas kā uzticības pamats būdamiem Viņa Majestātes tiesu ierēdņiem, un kas izriet no monarha karaliskajām prerogatīvām. Vispārējās tiesības paredz uzskatu, ka suverēns "nevar izdarīt neko nepareizi": monarhu nevar saukt pie atbildības pašam savās tiesās ― tiesāt par kriminālnoziegumiem saskaņā ar viņa paša likumiem. Kanāda no Lielbritānijas likumiem mantoja Kroņa imunitātes vispārējo tiesību versiju. Tomēr laika gaitā minētās imunitātes darbības joma ir pastāvīgi samazināta ar likumiem. Pēc attiecīgo tiesību aktu pieņemšanas provinču un federālajos parlamentā Kronis savā publiskajā statusā visās Kanādas teritorijās tagad ir atbildīgs par civiltiesību deliktu, tāpat kā jebkurš normāls cilvēks. Starptautiskās lietās Kanādas karalis kā suverēns un saskaņā ar noteiktajiem starptautisko tiesību principiem nevar tikt tiesāts ārvalstu tiesās bez viņa nepārprotamas piekrišanas.

Karaļa prerogatīvā ietilpst arī imunitātes piešķiršana pret kriminālvajāšanu, reabilitācija un apžēlošana par nodarījumiem pret Kroni. Kopš 1878. gada apžēlošanas prerogatīva vienmēr ir tikusi īstenota pēc ministru ieteikuma.

 Atsauces 

 Ārējās saites 


Kategorija:Kanādas politika
Kategorija:Kanāda