Ilgstoša stagnācija

Ilgstoša stagnācija (angļu: secular stagnation) ir ekonomikas stāvoklis, kurā tirgus ekonomikas izaugsme ilgstoši ir ļoti zema vai pilnībā apstājusies. Šo parādību raksturo noturīga un strukturāla ekonomiskās aktivitātes palēnināšanās, kas nav tieši saistīta ar cikliskām krīzēm, bet gan ar dziļākiem un ilgtermiņa faktoriem.

 Raksturīgās iezīmes 
Ilgstošai stagnācijai raksturīgs:

 vājš vai nenozīmīgs iekšzemes kopprodukta (IKP) pieaugums;
 zems investīciju līmenis, pat pie zemas procentu likmes;
 ierobežots patēriņa pieaugums;
 lēna produktivitātes izaugsme;
 hroniska nepietiekama kopējā pieprasījuma situācija;
 augsts uzkrājumu līmenis attiecībā pret investīcijām;
 risks nonākt t.s. "likviditātes slazdā", kurā monetārā politika zaudē efektivitāti.

 Cēloņi 
Ilgstošas stagnācijas rašanos var veicināt vairāki strukturāli faktori, piemēram:

 demogrāfiskās pārmaiņas (iedzīvotāju novecošana, darbaspēka samazināšanās);
 tehnoloģisko inovāciju ietekmes mazināšanās uz produktivitāti;
 pieaugoša ienākumu un bagātības nevienlīdzība, kas samazina kopējo pieprasījumu;
 finanšu nestabilitāte un krīžu mantojums (piemēram, pēc 2008. gada finanšu krīzes).

 Vēsturiska perspektīva 
Ilgstošas stagnācijas koncepcija pirmoreiz tika plaši apspriesta 20. gadsimta 30. gados, taču tā ieguva jaunu aktualitāti pēc 2008.—2009. gada globālās finanšu krīzes. Ekonomisti, piemēram, Larijs Samerss (Lawrence H. Summers), atjaunoja diskusiju par to, vai attīstītajās valstīs, īpaši ASV un Eiropā, nav iestājies laikmets ar pastāvīgi zemu izaugsmes tempu.

 Ārējās saites 

Kategorija:Ekonomika