Edvards Bredoks

Edvards Bredoks (, dzimis 1695. gada janvārī; miris ) bija britu militārpersona, Koldstrīmas gvardes virsnieks, 14. kājnieku pulka pulkvedis un britu spēku komandieris Ziemeļamerikā 1755. gadā. Bredoks tika iecelts par ekspedīcijas, kas pazīstama kā "Bredoka ekspedīcija", komandieri un tika nāvīgi ievainots Monongahelas kaujā.

 Biogrāfija 
Bredoks piedzima Pertšīras pilsētā, Skotijā 1695. gadā. Viņa tēvs, ģenerālmajors Edvards Bredoks, nomira 1725. gadā. Viņš pievienojās Koldstrīmas gvardes pulkam 1710. gadā. 1747. gadā viņš dienēja par pulkvežleitnantu Orānas prinča Villema IV pakļautībā Holandē.
Bredoks, iespējams, piedalījās gājienā, lai pārtvertu jakobītu armiju 1745. gadā; viņš arī komandēja bataljonu, mēģinot pārraut blokādi no Nīderlandes pilsētas Bergenas, kuru aplenca franči, 1747. gadā. Šie divi notikumi veidoja viņa kaujas pieredzes apjomu.

1753. gadā viņš tika paaugstināts par pulkvedi Orānas prinča kājnieku pulkā, tagad Rietumjorkšīras pulks (West Yorkshire Regiment). No 1754. gada viņš tika paaugstināts par ģenerālmajoru. Drīz pēc tam viņš tika iecelts par britu spēku komandieri Ziemeļamerikā.

1755. gada 19. februārī viņš ieradās Virdžīnijā. Viņš apmeklēja Aleksandrijas pilsētā kongresu Virdžīnijas štatā, kur tikās ar vairāku britu koloniju gubernatoriem. Saskaņā ar Kongresa lēmumiem Bredokam tika piešķirta izšķiroša loma militārajās operācijās pret Francijas karaspēku Ziemeļamerikas kolonijās. Bredokam bija jāvada britu karaspēka ekspedīcijas spēki, kuru mērķis bija ieņemt Francijas Dukeinas fortu un citas teritorijas Ohaio upes ielejā.

Pēc vairāku mēnešu sagatavošanās 2000 vīru liela britu karaspēka kolonna ar Džordžu Vašingtonu kā Bredoka adjutantu devās pa meža ceļu forta virzienā. 1755. gada 9. jūlijā kolonnas priekšgals Bredoka vadībā šķērsoja Monongahelas upi un gandrīz nekavējoties uzbruka franču un indiāņu sabiedroto spēkiem. Asiņainā kaujā britu kolonna tika ielenkta, apšaudīta un sakauta, tās karavīri panikā bēga. Bredoks devās uz priekšu, lai mēģinātu iedrošināt savus vīrus, kuri bija zaudējuši jebkādu saliedētības sajūtu un atkāpās nekārtīgā pūlī. Saniknots, praktiski rūkdams, viņš metās starp savu karavīru grupām, cenšoties piespiest viņus atjaunot kaujas formāciju. Zem viņa tika nogalināti četri zirgi, bet viņš uzkāpa uz piektā un spītīgi centās īstenot savu plānu. Kad visi virsnieki, izņemot Vašingtonu, kurš brīnumainā kārtā izdzīvoja, bija ievainoti vai nogalināti, un mazāk nekā trešdaļa armijas palika neskarta, Bredoks beidzot pavēlēja karavīriem atkāpties. Šīs nežēlīgās kaujas beigās Bredoks bija nāvējoši ievainots plaušās, un to nedaudzo britu pretestība, kuriem izdevās saglabāt drosmi un cīņassparu, sabruka. Ģenerālis nokrita no zirga un tika ātri aiznests atpakaļ uz aizmuguri, kur ienaidnieks uzbruka ne tik spēcīgi. Tomēr ģenerāļa iznešana no kaujaslauka nebija tik vienkārša. Lielākā daļa karavīru jau bija aizbēguši. Vašingtons komandēja sedzēju spēkus, un tuvumā atradās tikai kapteinis Roberts Orms un daži vietējo milicijas karavīri. Arī viņi aizbēga, un visi Orma pārliecinājumi un finansiālā atalgojuma solījumi (60 zelta ginejas) bija veltīgi. Bredoks mudināja kapteini viņu pamest un glābt savu dzīvību. "Kur esmu apglabājis savu godu, tur vēlos apglabāt savu kaunu," sacīja ģenerālis, tomēr Orms nepaklausīja ģenerālim. Kopā ar Stjuartu, Virdžīnijas vieglās kavalērijas kapteini, kurš bija izcīnījis ceļu pie kapteiņa un ģenerāļa, viņi uzcēla Bredoku jaunā zirgā, un Orms to vadīja prom, kamēr Stjuarts piesedza viņu atkāpšanos no duča indiāņu. Pats Stjuarts bija septiņas reizes ievainots, bet izdzīvoja un spēja atkāpties. Ģenerāļa Bredoka dzīvība lēnām izdzisa un ar katru minūti viņš kļuva vājāks. Viņš atmeta jebkādu cerību turpināt kampaņu. Pilnībā izprotot notikušo, Bredoks atkārtoti teica saviem virsniekiem, ka viņš uzņemas vainu un ka viņš un tikai viņš ir atbildīgs par britu sakāvi.

Svētdienas, 12. jūlija, vakarā armija devās uz Greitmedouzu. Mirstošais ģenerālis visa ceļojuma laikā klusēja, pārtraucot klusumu tikai, lai dotu pavēles.

Ap pulkstens 20:00 1755. gada 13. jūlijā ar vārdiem: "Mēs zināsim, ko ar viņiem darīt nākamreiz..." vai, saskaņā ar citu versiju, "kas gan būtu domājis...", Bredoks nomira.

Pēc Džordža Vašingtona pavēles viņš tika apglabāts ceļa vidū netālu no Nesesitijas forta. Pa ceļu tika braukāts ar ratiem, lai apbedījumu noslēptu no naidīgiem indiāņiem, kas to varētu apgānīt.https://web.archive.org/web/19981207032427/http://www.nps.gov/fone/braddock.htm

 Atsauces 

 Bibliogrāfija 

 W. Sargent, The history of an expedition against Fort Duquesne in 1755: under Major-General Edward Braddock (1855)
 J. K. Lacock, 'Braddock Road', Pennsylvania Magazine of History and Biography, 38 (1914), 1—37
 S. Pargellis, 'Braddock's defeat', American Historical Review, 41 (1935—6), 253—69
 Thomas E. Crocker, Braddock's March: How the Man Sent To Seize a Continent Changed American History (Yardley, PA: Westholme, 2009)
 G. A. Bellamy, An apology for the life of George Anne Bellamy, ed. [A. Bicknell], 4th edn, 5 vols. (1786)
 Report on the manuscripts of Mrs Frankland-Russell-Astley of Chequers Court, Bucks., HMC, 52 (1900)
 S. Pargellis, ed., Military affairs in North America, 1748—1765: selected documents from the Cumberland papers in Windsor Castle (1936)

 Ārējās saites 

 The Battle of the Monongahela

Kategorija:1695. gadā dzimušie
Kategorija:1755. gadā mirušie
Kategorija:Britu militārpersonas
Kategorija:Kaujās kritušie