Dzeltenā mušmire

Dzeltenā mušmire (Amanita gemmata), arī košdzeltenā mušmire, ir mušmiru dzimtas un mušmiru ģints indīga sēne.

Šī suga ir mikorizas sēne, kas plaši izplatīta Eiropā. Tā var augt gan atsevišķi, gan izkaisīti, gan grupās. Tā dod priekšroku tādiem biotopiem kā skujkoku un jaukti meži, kā arī celiņu malas, kur ražo vasarā un rudenī. Tā ir toksiska sēne, kas satur ibotēnskābi un muscimolu.

 Taksonomija 
Pirmo reizi šo sugu zinātniski aprakstīja zviedru mikologs un botāniķis Eliass Magnuss Frīss kā Agaricus gemmatus 1838. gadā 1866. gadā franču statistiķis Luijs Bertiljons to pārnesa uz Amanita ģinti. Suga tās vēsturē ir pārnesta uz vairākām ģintīm, kā rezultātā radušies vairāki sinonīmi, tostarp Amanita muscaria var. gemmata (1886, Kelē), t.i. ka dzeltenā mušmire ir sarkanās mušmires varietāte, Amanitopsis gemmata (1887, Sakardo), Amanitaria gemmata (1940, Džilberts) un Venenarius gemmatus (1948, murils). Amanita ģints speciālists Rodems Taloss uzskata, ka A. amici (publicējis Klods Kazimirs Žilē 1891. gadā) ir sinonīms vārdam A. gemmata, jo pirmo makroskopiskās īpašības ietilpst otrajām paredzētajā diapazonā.

Daži mikologi uzskata, ka A. gemmata neatšķiras no A. russuloides. Divi molekulāri pētījumi, kuru pamatā ir lielās ribosomu apakšvienības RNS gēna (nLSU-rDNS) un mitohondriju mazās ribosomu apakšvienības RNS gēna (mtSSU-rDNS) sekvences, liecina, ka A. gemmata ir daļa no Amanita kladas kopā ar tās tuviem radiniekiem A. muscaria, A. farinosa un A. rozeitincta .

 Apraksts 
Augļķermeņa cepurīte ir blāvi krēmīgi dzeltena līdz zeltaini dzeltenai un gaiši brūnai, 2,5-12 cm diametrā. Cepurītes virsma ir lipīga, kad tā ir mitra, un tai raksturīgas plānas baltas plēksnes, kas viegli atdalās un lietus tās viegli noskalo. Tās ir izvietotas nejauši, bet parasti ir koncentrētāk centrā. Sākotnēji cepurīte ir puslodes un izliekta, bet nobriedušā vecumā saplacinās.

Mīkstums ir balts un griežot nemaina krāsu.

Lapiņas ir baltas, brīvas, biežas.

Kātiņš ir gaiši dzeltenīgs un tā izmēri ir 4-12 cm garumā un 0,5-2 cm platumā. Daļējais plīvurs, kas sedz jauno augļķermeni, nobriešanas laikā pārvēršas plānā, svārkiem līdzīgā gredzenā uz kāta. Gredzens gludāks nekā sarkanajai mušmirei, viegli izzūd, atstājot vāju palieku. Pamatne nedaudz resnāka. Kātiņa pamatnē ir balta volva (kopējā plīvura palieka, kas klāj nenobriedušu sēni), kas parasti veido nelielu, brīvu malu, kas ir parasta mušmiru atpazīšanas zīme.

Sporu nospiedums ir balts.

Raksturīgas smaržas un garšas nav.

 Mikroskopiskās īpašības 
Amanita gemmata ir elipsveida līdz plaši elipsveida sporas, kuru izmēri ir 8—10 x 6,5—7,5 μm; tās nav amiloīdas. Sporas ir gludas, plānsienu, un tās satur vienu līdz vairākus mazus eļļas pilienus. Bazīdijas (himēnija sporas saturošās šūnas) parasti ir ar četrām sporām, vālītes formā un to izmēri ir 30—40 x 8—11. μm.

Lapiņu audu hifas ir cilindriskas līdz piepūstas, plānsienu, caurspīdīgas līdz dzeltenīgas, un to izmērs ir 2,2—9. μm platumā; centrālās šķipsnas hifas ir šaurākas un parasti cilindriskas. Subhimēnija (audu slāņa tieši zem himēnija) hifas ir savstarpēji saistītas. Šīs hifas ir sazarotas, cilindriskas līdz nedaudz piepūstas, caurspīdīgas un 6—9 μm platas. Cepurītes miziņas hifas ir pavedienveida, savstarpēji savītas un radiāli izvietotas. Tās ir cilindriskas, 2,7—4 μm platas, plānsienu, caurspīdīgas līdz dzeltenīgām, un, ievietojot kālija hidroksīdā, želatinizējas. Arī cepurītes audi ir savīti ar cilindriskām līdz nedaudz piepūstām hifām, 3,7—14,6 μm plati, plānsienu, sazaroti un caurspīdīgi līdz dzeltenīgiem. Kātiņa virsotnē ir daudz kaulocistīdu; tās ir vāles formas līdz cilindriskas, plānsienu, caurspīdīgas un to izmērs ir 3—9. μm platumā. Gredzenveida audi sastāv no savstarpēji savītām cilindriskām hifām, kuru izmērs ir 3—9 μm platas. Gredzenveida audos ir arī sfērocistas (piepūstas, sfēriskas šūnas); to forma ir no vālīšveida līdz elipsoīdai, to izmēri ir 29—55 x 30—70. μm. Pleksnes uz cepurītes virsmas (universālā plīvura paliekas) sastāv no vaļīgi savītām cilindriskām līdz piepūstām plānsienu hifām, kuru izmērs ir 3,5—8 μm plats. Šajos audos esošo sfērocistu izmērs ir 58,5—70,2 x 17,5—40. μm, elipsoidālas un caurspīdīgas. Volvālie audi ir savstarpēji savijušies ar cilindriskām, caurspīdīgām hifām, kuru izmērs ir 4,4—7,3 μm platumā. Šeit sfērocistas ir elipsoīdas līdz aptuveni sfēriskas, caurspīdīgas un to izmērs ir 35—70 x 20—35 μm. Skavu savienojumi A. gemmata hifās ir reti sastopami; tie atrodas gredzenā, lapiņu audos, subhimēnijā un cepurītes audos.

 Līdzīgas sugas 
Ziemeļamerikā ir daudz sugu, kas līdzinās A. gemmata, un to taksonomija nav pietiekami izpētīta. 2005. gadā mikologs Rods Taloss aprakstīja Amanita aprica, sugu, kas ir sajaukta ar A. gemmata vairākas reizes agrāk. Saskaņā ar mikologu Pjēra Nevila un Serža Pumarata datiem, Vidusjūras suga A. amici (sinonīms A. gemmata f. amici) pēc izskata ir līdzīga A . gemmata, bet ir lielāka. Tomēr, saskaņā ar Talosa datiem, viņu A. amici cepurītes un kātiņa izmēri atbilda A. gemmata paredzētajam diapazonam, un šī iemesla dēļ abi taksoni esot jāuzskata par vienas sugas pārstāvjiem. Nevils un Pumarata norāda, ka nosaukums A. gemmata joprojām ir atrodama Vidusjūras kolekcijās, jo tā vēsturiski bieži tiek nepareizi piemērota vietējai Itālijas sugai A., kas līdz 2004. gadam nebija aprakstīta kā atsevišķa suga. A.orientigemmata, sēne, kas sastopama no Japānas līdz Ķīnai, ir līdzīga šai sēnei, bet tai ir skavas, atšķirībā no A. gemmata . Citas atšķirības starp abām sugām ietver nedaudz mazākas A. orientigemmata sporas un atšķirības cepurītes plēkšņu mikrostruktūrā.

Nezinātāji reizēm jauc šo sugu ar citām Amanita ģints sēnēm — mušmirēm un makstsēnēm. Tomēr atšķirības krāsojumā ir diezgan lielas.

 Dzīvotne un izplatība 
Sēnei ir labvēlīgas smilšainas un viegli skābas augsnes, un to bieži var sastapt kopā ar parasto egli (Picea abies). Sēne aug atsevišķi, izkaisīti vai grupās skujkoku un jauktos mežos, īpaši gar takām un ceļiem, arī piejūras smilšu kāpās.
Šī suga ir izplatīta Eiropas dienvidrietumu apgabalos, citur Eiropā sastopama retāk. Tā ir plaši izplatīta Ziemeļamerikā. Sastapta arī citos kontinentos.

 Ekoloģija 
Amanita gemmata ir mikorizas sēne, kas nozīmē, ka tā veido abpusēji izdevīgas attiecības ar saderīgu saimniekaugu saknēm. Šīs asociācijas rezultātā augs nodrošina sēni ar oglekļa avotu, un sēne sniedz augam vairākas priekšrocības, piemēram, barības vielas un aizsardzību pret patogēniem. Ir dokumentētas mikorizas asociācijas ar A. gemmata ar Ziemeļamerikas krūmājiem no milteņu ģints Arctostaphylos un priedēm (Pinus).

Latvijā ļoti reta, atradumi fiksēti Liepājā, Papes un, iespējams, Lodes apkaimē. Augšanas periods Latvijā augusts-oktobris, taču Ziemeļamerikā (Oregonā) tā.atzīmēta jau no vēla pavasara.

 Indīgums 
Tiek uzskatīts, ka toksicitāti izraisa muscimola un ibotēnskābes klātbūtne , kas ir atrodama arī daudzās Amanita ģints Amanita sekcijas sugās, tostarp sarkanajā un panteru mušmirē. Daži eksperti uzskata, ka šī suga var hibridizēties ar panteru mušmiri.

Parasti saindēšanās simptomi parādās trīs stundu laikā pēc sēnes norīšanas, piemēram, redzes halucinācijas, slikta dūša, vemšana, sāpes vēderā, caureja, neregulāra un lēna sirdsdarbība un uzbudinājums. Smagi gadījumi, kas saistīti ar komu, krampjiem vai nāvi, ir ārkārtīgi reti.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Indīgās sēnes
Kategorija:Mušmires
Kategorija:Lapas ar nepārskatītiem tulkojumiem