Šeihs

Šeihs (, šayḵ) arābu un islāma kultūrās ir goda tituls, lai apzīmētu cienījamu personu, līderi vai zinātnieku. Šeihs var būt cilts vai kopienas vadītājs, reliģiskais skolotājs, garīgais līderis sūfismā vai pat valsts valdnieks, īpaši Persijas līča valstīs. Mūsdienās tituls tiek izmantots gan formālā, gan neformālā nozīmē, un tā pielietojums atšķiras atkarībā no reģiona un kultūras konteksta.

Vārds ‘šeihs’ cēlies no arābu vārda  (šayḵ), kas nozīmē ‘vecs cilvēks’ vai ‘vecāks vīrietis’. Sākotnēji šis apzīmējums tika attiecināts uz vecākiem un pieredzējušiem cilšu locekļiem, taču laika gaitā tā nozīme paplašinājās, ietverot arī izglītotus reliģiskos skolotājus un garīgos līderus. Islāmā šeihs bieži tiek saistīts ar zināšanām un gudrību, un tas var tikt piešķirts tiem, kas sasnieguši augstu izglītības un autoritātes līmeni islāma jurisprudencē vai sūfisma tradīcijā.

 Vēsturiskā izcelsme 
Šeiha tituls ir cieši saistīts ar Arābijas pussalas cilšu sabiedrības struktūru un attīstījies vēl pirms islāma rašanās 7. gadsimtā, un apzīmēja cienījamu vīrieti, kas vecāks par 50 gadiem. Pirms islāma laikā šeihi bija vecākie un pieredzējušākie cilšu vadītāji, kuri bija autoritātes lēmumos par cilšu lietām, konfliktu risināšanā un kopienas vadīšanā. Šeihu autoritāte balstījās ne tikai uz vecumu un pieredzi, bet arī uz viņu gudrību, labklājību un spēju nodrošināt visas cilts labklājību un aizsardzību. 7. gadsimtā ar islāma rašanos un izplatīšanos šeihu loma pakāpeniski mainījās. Daudzi cilšu līderi pieņēma islāmu un kļuva par pravieša Muhameda sekotājiem, saglabājot savu ietekmi kā reģionālie pārvaldnieki un militārie līderi. Islāmā šeihu tituls ieguva papildu nozīmi, jo tas sāka apzīmēt arī reliģiskos zinātniekus un garīgos skolotājus, kuri bija Korāna, hadītu un fikha lietpratēji.

Kalifātu laikā, sākot no Rāšidunu kalifāta (632–661), vēlāk Umajādu (661–750) un Abāsīdu (750–1258) kalifātu periodā, šeihu tituls tika lietots dažādās nozīmēs. Tie bija cilšu vadītāji un vietējie pārvaldnieki, īpaši attālākos reģionos, kur centrālā vara nebija tik spēcīga. Reliģijā šeihi kļuva par ievērojamiem islāma zinātniekiem un tiesību ekspertiem, kas nodarbojās ar Korāna skaidrošanu un šariata likumu interpretāciju. No 9. gadsimta līdz ar sūfisma izplatību šeihu tituls ieguva nozīmi arī šajā tradīcijā, kur sūfiju šeihi kļuva par garīgajiem skolotājiem un ordeņu (tariqa) vadītājiem. Osmaņu impērijas (1299–1922) laikā šeihu tituls kļuva īpaši nozīmīgs reliģiskās un izglītības iestādēs. Osmaņi ieviesa sistēmu, kurā “islāma šeihs” () impērijā bija augstākā reliģiskā autoritāte, kas sniedza fatvas un uzraudzīja islāma likumu piemērošanu. Līdzīgi Safarīdu un Mogulu impērijās šeihi bija gan garīgie līderi, gan islāma zinātnieki. Šeihu tituls saglabāja savu nozīmi arī pēc islāma impēriju sabrukuma, un mūsdienās tas joprojām tiek izmantots gan reliģiskā, gan politiskā kontekstā, īpaši arābu valstīs.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Dižciltīgo tituli
Kategorija:Reliģiskie līderi
Kategorija:Islāms
Kategorija:Islāma terminoloģija