Senā baznīcslāvu valoda

Senā baznīcslāvu valoda () ir pirmā rakstītā slāvu valoda, kuru 9. gadsimta vidū izveidoja svētie Kirils un Metodijs ar mērķi tulkot kristīgo literatūru Lielmorāvijas slāviem. Tās pamatā bija slāvu dialekts, kas tika runāts Soluņas, mūsdienu Saloniku, apkārtnē, kur dzīvoja grieķu un slāvu ciltis. Valoda tika izstrādāta kā misijas rīks kristietības izplatīšanai, īpaši caur Bībeles un liturģisko tekstu tulkojumiem, un tai tika radīts arī īpašs alfabēts — glagolica, vēlāk arī kirilica, kas kļuva par pamatu vairākām slāvu rakstības sistēmām. Senā baznīcslāvu valoda ieņēma centrālu vietu pareizticīgās un daļēji arī katoļu baznīcas liturģijā, kļūstot par baznīcas valodu daudzām slāvu tautām. Tā būtiski ietekmēja slāvu literāro valodu attīstību, tostarp bulgāru, serbu, krievu un citās viduslaiku tradīcijās, un līdz mūsdienām ir saglabājusies baznīcslāvu valodas formā pareizticīgo liturģiskajā praksē.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Dienvidslāvu valodas
Kategorija:Liturģiskās valodas
Kategorija:Mirušās valodas