Zaļā stiklene

Zaļā stiklene jeb papagaiļu stiklene (Gliophorus psittacinus) ir neliela koši zaļa, vecumā dzeltenzaļa stikleņu dzimtas sēne, kas nereti sastopama Ziemeļeiropā un citās pasaules daļās. Agrāk tā bija pazīstams kā Hygrocybe psittacina, taču molekulārās filoģenētikas pētījumā tika secināts, ka tā pieder pie Gliophorus ģints un tā tika ievietota tajā. Tomēr daļa avotu to joprojām iekļauj Hygrocybe ģintī, reizēm pie tam izdalot Gliophorus kā tās apakšģinti.I.Dāniele, D.Meiere "Lielā Latvijas sēņu grāmata", Karšu izdevniecība Jāņa sēta, Rīgā, 2020, 133. lpp.

 Apraksts 
Zaļā stiklene ir maza sēne ar strupi konisku zvanveida, vēlāk plakanu, spīdīgu, stipri gļotainu cepurīti līdz 4 cm diametrā, kas jaunībā ir zaļa un vēlāk ar dzeltenīgu vai pat oranžsārtu nokrāsu. Mitrā laikā cepurīte caurspīdīgi rievota. Mīkstums plāns un trausls, vaskveidīgs. Kātiņš, kura izmērs ir 2—8 cm garumā un 2—5 mm platumā, ir gļotains, dobs, no zaļa jaunībā līdz zaļgani dzeltenam vecumā. Zaļā krāsa kātiņa augšdaļā saglabājas pat veciem īpatņiem. Biezās un retās, nedaudz kātiņam pieaugušās lapiņas ir dzelteni zaļganas vai dzelteni oranžas līdz pelēkbaltām ar baltu sporu birumrakstu. Bieži sēnei ir starplapiņas, kas šķērso lapiņu apakšējo daļu. Sporas ir bezkrāsainas, eliptiskas, gludas un nav amiloīdas, to izmēri 7—10/4—6 µm.

Tās smarža un garša ir maiga, tomēr daži avoti novērtē smaržu kā nepatīkamu vai neizšķiramu. Augšanas laiks ir vasara un rudens līdz salnām.

 Izplatība un dzīvotne 
Zaļā stiklene ir plaši izplatīta skābās vai neitrālās nabadzīgās augsnēs zālājos, arī parkos, ceļmalās un ganībās, reti mežos Rietumu un Ziemeļu Eiropā, Islandē, Grenlandē, Amerikās,Ethnomycological knowledge among Kaqchikel, indigenous Maya people of Guatemalan Highlands Dienvidāfrikā, Japānā, Mongolijā,Improved Understanding of the Macrofungal Diversity of Mongolia: Species Richness, Conservation Status, and An Annotated Checklist kur sastopama vasaras beigās un rudenī. Humusa saprotrofs. Eiropā tās daudzums acīmredzot samazinās pārmērīgas mēslošanas izsauktās biotopu degradācijas dēļ. Ir konstatēts, ka agrīnie šīs sēnes apraksti Austrālijā ir līdzīgi radnieciskajām sugām Gliophorus graminicolor vai G. viridis un prasa atkārtotu pārbaudi. Ir zināms, ka Gliophorus psittacinus sastopams vienā vietā Leinkouvriveras ielejā netālu no Sidnejas. Aug gan pa vienai, gan lielās grupās.

Latvijā pirmo reizi novērota 1951. gadā Lielplatones apkārtnē, bet uz Latvijas Nacionālā dabas muzeja krājumu pirmais eksemplārs atvests tikai 2012. gadā no Moricsalas. Latvijā zināms ap 10 atradņu. 2025. gadā Latvijas Mikologu biedrība zaļo stikleni nosauca par Gada sēni.

 Ēdamība 
Zaļā stiklene reizēm tiek atzīta par ēdamu, taču tā ir mazvērtīga tās mazā izmēra un plānuma, kā arī ūdeņainuma dēļ.A.Balodis, “Rokasgrāmata sēņotājiem”, Liesma, 1974., 22. lpp. Daļa avotu to novērtē kā neēdamu. Iespējamā retuma dēļ Latvijas mikologi iesaka to saudzēt. Ir ziņas, ka sēne var izraisīt gremošanas traucējumus.Hans E. Laux: Der große Kosmos-Pilzführer. Alle Speisepilze mit ihren giftigen Doppelgängern. Franckh-Kosmos, Stuttgart 2001, ISBN 3-440-08457-4, S. 116.

 Līdzīgas sugas 

Latvijā šo sugu var sajaukt ar zaļgano stikleni (Hygrocybe chlorophana), kurai ir zaļgandzeltena cepurīte.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Ēdamās sēnes