Aretuza

Aretuza () bija nimfa sengrieķu mitoloģijā, kura, Alfeja vajāta, bēga no savām mājām Arkādijā zem jūras un parādījās kā saldūdens avots Ortigijas salā, Sirakūzās.

 Mitoloģija 
Mīts par Aretuzas pārvēršanos sākās Arkādijā, kad viņa uzdūrās tīram strautam un sāka peldēties, nezinot, ka tas bija upju dievs, Alfejs, kas tek no Arkādijas caur Elīdu uz jūru. Viņš iemīlējās nimfā viņu tikšanās reizē, taču viņa aizbēga, konstatējot Alfeja klātbūtni un nodomus, jo vēlējās palikt šķīsta Artemīdas kalpone. Pēc ilgas vajāšanas viņa vērsās pie savas dievietes, lai palūgtu aizsardzību. Artemīda paslēpa viņu mākonī, taču Alfejs bija neatlaidīgs. Tā sāka ļoti svīst no bailēm un drīz vien pārvērtās strautā. Pēc tam Artemīda sagrāva zemi, ļaujot Aretuzai vēlreiz mēģināt aizbēgt. Viņas strauts izgāja zem jūras līdz Ortigijas salai, taču Alfejs iztecēja cauri jūrai, lai tiktu līdz viņai un sajauktos ar viņas ūdeņiem. Vergilijs paredz Aretuzai saldūdens pāreju zem jūras ar nosacījumu, ka pirms došanās viņa uzdāvinās tam dziesmas par nelaimīgu mīlu, ne to, kas būs viņas pašas nākotnē, bet par Vergilija drauga un laikabiedra, dzejnieka Kornēlija Galla mīlu, kuru Vergilijs rāda mirstošu no neatbildētas mīlas zem slavenajiem Arkādijas kalniem, Menalu un Likeju. Laikā, kad Dēmetra meklēja savu meitu, Persefoni, Aretuza lūdza viņu pārtraukt Sicīlijas sodīšanu par viņas meitas pazušanu. Viņa pastāstīja dievietei, ka, ceļojot savā plūdumā zem zemes, viņa ieraudzīja Dēmetras meitu kā Aīda ķēniņieni.

Romiešu rakstnieks Ovidijs nosauca Aretuzu vārdā "Alfeja", jo tika uzskatīts, ka viņas straumei bija pazemes saikne ar Alfejas upi Peloponēsā. Tā laika leģenda, kas Sicīlijā tiek atstāstīta arī mūsdienās, vēsta, ka Alfejas upē iemests koka kauss atkal uzpeldēs Aretuzas avotā, Sirakūzās.Hamilton, Edith (1942). Mythology (First Back Bay paperback ed.). Boston: Little, Brown and Company. p. 158. ISBN 0316341517.

Mīts par Aretuzu atkal kļuva populārs Renesanses laikā un īpaši romantisma laikā, ko attēloja tādi mākslinieki kā tēlnieks Batista Lorenci, gleznotājs Leopolds Bērts un dzejnieki Persijs Bišs Šellijs un Džons Kītss. Arvien biežāk mīts par Aretuzu tika pārvērtēts kā pastorāls vai mīlas stāsts, kura darbība norisinās Arkādijā. Pārstāstījumi turpinājās arī mūsdienās. Piemēram, Annes Ridleres "Evenlodē" (1959), kuru viņa raksturo kā “fabulu par upēm, kas paredzētas atskaņošanai mūzikā”, un kuras galvenie varoņi ir Alfejs un Aretuza.

 Aretuza numismātikā 
Kā Sirakūzu aizbildne, Aretūzas galva, delfīnu ieskauta, bija tipisks attēls uz Elīdas un Sicīlijas monētām. Plaši pazīstami Sirakūzu tetradrahmi un dekadrahmi, uz kuriem attelota Aretuzas galva ar delfīniem. Tās tiek atzītas kā vienas no atpazīstamākajām un skaistākajām sengrieķu monētām. Pēc 413. gada pr.Kr. Sirakūzās izkaltie tetradrahmi ar Aretuzu skaitās grieķu mākslas šedevri. 2013. gadā Kuka Salas izdeva trīs piemiņas monētas ar Aretuzas galvu un diviem delfīniem malās seno oriģinālu stilā.

 Eponīmi un muzikālie darbi 
Aretuza ir šada paša nosaukuma Andrē Kampa operas (1701) galvenā varone. Pēdējā no "Ovidija sešām metamorfozēm" Bendžamina Britena darbā priekš obojas solo (1951) ir veltīta Aretuzai.

Aretuzas vārdā ir nosaukts asteroīds (96) Arethusa, kuru 1867. gadā Diseldorfas observatorijā atklāja vācu astronoms Roberts Lutens. Viņas vārdā bija arī nosaukti vairāki britu flotes kuģi.

 Attēlu galerija 

 Aretuza un Alfejs 

 Aretuza un Dēmetra 

 Atsauces 

Kategorija:Sirakūzas