Republikāniskā fašistu partija

Republikāniskā fašistu partija () bija politiskā partija Itālijā, kuru vadīja Benito Musolīni, un tā bija vienīgā un valdošā partija Itālijas Sociālajā Republikā. PFR bija Nacionālās fašistu partijas pēctece, taču jaunās partijas ideoloģija bija pirms 1922. gada agrīnais radikālais fašisms un antimonarhisms, jo tās biedri uzskatīja karali Viktoru Emanuelu III par nodevēju pēc tam, kad viņš piekrita padoties sabiedrotajiem.

 Vēsture 
Pēc tam, kad vācu specvienība reidā no ieslodzījuma atbrīvoja Musolīni, 1943. gada 13. septembrī tika izveidota Republikāniskā fašistu partija kā Nacionālās fašistu partijas turpinājums. Tā bija nacistiskās Vācijas kontrolētā Itālijas Sociālās Republikas, kas neoficiāli zināma kā Salo Republika, vienīgā partija. Tās sekretārs bija Alesandro Pavolini.

Lielās vāciešu kontroles dēļ partijas vara Salo Republikā vienmēr bija ļoti ierobežota. Lai novērstu šo raksturīgo vājumu, partija centās iegūt to nedaudzo iedzīvotāju slāņu atbalstu, kuri joprojām simpatizēja fašismam. Provincēs, ko kontrolēja vācieši, partijas darbība tika organizēta trijos līmeņos — administratīvajā, atbalsta un politiskajā. Atbalsta orgāns, saukts arī par Nacionālo fašistu atbalsta iestādi, tika izveidots 1943. gada oktobra sākumā. Partijas līderu apziņā atbalsta orgānam bija jākļūst par bijušās Nacionālas fašistu partijas kaujinieku un brīvprātīgo kadru ideoloģiskās audzināšanas turpinājumu.

Republikāniskā fašistu partija nepārdzīvoja Musolīni nāvessodu un Salo Republikas sabrukumu 1945. gada aprīļa beigās. Tomēr partijas pastāvēšana iedvesmoja izveidot Itālijas Sociālo kustību (MSI), un MSI tika uzskatīta par PFR un Nacionālās fašistu partijas pēcteci. MSI izveidoja bijušie fašistu līderi un Salo Republikas Nacionālās republikāniskās armijas veterāni. Partija mēģināja modernizēt un pārskatīt fašisma doktrīnu mērenākā un izsmalcinātākā virzienā.

Džuzepe Picirani vadīja PFR Romas organizāciju līdz 1944. gada aprīlim, kad tika iecelts par nacionālās partijas organizācijas sekretāra vietnieku.

 Ideoloģija 
PFR centās vienot jauno partiju ar radikālo pirms 1922. gada fašismu. Šis solis piesaistīja fašistu "veco gvardi", kas tika atstāta novārtā pēc Musolīni nākšanas pie varas 1922. gadā. Tomēr jaunā partija bija iekšēji sašķelta, ar dažādām iekšējām frakcijām, kas cīnījās par Musolīni atbalstu, un, lai gan PFR atdzīvināja daļu no agrīnā revolucionārā fašistu diskursa, tā neatgriezās pie agrīnās fašistu kustības antiklerikālās ideoloģijas.

Turklāt partija veicināja itāļu nacionālisma, antisemītisma, antiliberālisma, antikomunisma, antikapitālisma, antimonarhisma un republikānisma revolucionāru formu. Itālijas Sociālās Republikas programma, kas izklāstīta "Veronas manifestā" un apstiprināta Republikāniskās fašistu partijas kongresā Veronā, 1943. gada 15.—16. novembrī, atdzīvināja agrīnā fašisma revolucionārās formulas un cita starpā ietvēra atteikšanos no korporātisma un Nacionālās Darba konfederācijas izveidi, plašu peļņas un sociālās līdzdalības uzņēmumu programmu. Programma, pret kuru iebilda vācieši un itāļu rūpnieki, netika īstenota. Sākot ar 1944. gada marta streikiem, attīstījās arvien lielāka strādnieku pretestība Itālijas Sociālajai Republikai.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Aizliegtās politiskās partijas
Kategorija:Bijušās partijas
Kategorija:Itālijas vēsture
Kategorija:Fašisms
Kategorija:Politiskās partijas