Sabiedroto okupētā Austrija

Vīnes ofensīvas rezultātā, Austriju okupēja Sabiedrotie un Austrija pasludināja neatkarību no nacistiskās Vācijas 1945. gada 27. aprīlī (to apstiprināja Berlīnes deklarācija 1945. gada 5. jūnijā). Okupācija beidzās, kad 1955. gada 27. jūlijā stājās spēkā Austrijas valsts līgums.

Pēc Anšlusa 1938. gadā, Austrija lielākoties tika atzīta par nacistiskās Vācijas daļu. Tomēr 1943. gada novembrī, Sabiedrotie Maskavas deklarācijā vienojās, ka Austrija tiks uzskatīta par pirmo nacistu agresijas upuri, nenoliedzot Austrijas lomu nacistu noziegumos, un pēc kara tā tiks uzskatīta par atbrīvotu un neatkarīgu valsti.

Pēc Otrā pasaules kara beigām, Austrija tika sadalīta četrās okupācijas zonās, un to kopīgi okupēja Apvienotā Karaliste, Padomju Savienība, ASV un Francija. Vīne tika sadalīta līdzīgi, bet Vīnes centrālo rajonu kolektīvi pārvaldīja Sabiedroto kontroles padome.

Tā kā Vācija 1949. gadā tika sadalīta Austrumvācijā un Rietumvācijā, Austrija palika Rietumu sabiedroto un Padomju Savienības kopīgā okupācijā līdz 1955. gadam. Austrijas statuss kļuva par strīdus tēmu Aukstā kara laikā līdz attiecību atsilšanai, kas pazīstama kā Hruščova atkusnis. Pēc Austrijas solījumiem par neitralitāti, Austrijai tika piešķirta pilnīga neatkarība 1955. gada 15. maijā, bet pēdējais okupācijas karaspēks pameta Austriju šī gada 25. oktobrī.

 Priekšvēsture 
1943. gada Maskavas konferencē Padomju Savienība, ASV un Apvienotā Karaliste kopīgi nolēma, ka Anšluss tiks uzskatīts par "neesošu". Tāpat tiktu ignorēti visi administratīvie un juridiskie pasākumi Austrijā kopš 1938. gada. Konferencē tika paziņots par nodomu pēc kara izveidot brīvu un neatkarīgu Austriju, bet vienlaicīgi tika ziņots, ka Austrijai ir atbildība par "piedalīšanos karā hitleriskās Vācijas pusē", no kuras nevar izvairīties.

 Okupācijas zonas 
1945. gada 9. jūlijā Sabiedrotie vienojās par savu okupācijas zonu robežām.Agreement on the occupation zones in Austria and the administration of the City of
Vienna (9 July 1945) &  Okupācijas karaspēka pārvietošanās ("zonu maiņa") turpinājās līdz jūlija beigām. Francijas un ASV zonas robežojās ar šo valstu zonām okupētajā Vācijā, un padomju zona robežojās ar nākamajām Varšavas pakta valstīm:

 Forarlberga un Ziemeļtirole nokļuva Francijas zonā
 Zalcburga un Augšaustrija uz dienvidiem no Donavas tika iedalītas ASV zonā.
 Austrumtirole, Karintija un Štīrija nonāca Britu zonā.
 Burgenlande, Lejasaustrija un Mīlfīrteles (Mühlviertel) apgabals Augšaustrijā, uz ziemeļiem no Donavas, tika iekļauta padomju zonā.
 Vīne tika sadalīta starp četrām sabiedroto lielvarām. Vīnes vēsturiskais centrs tika pasludināts par starptautisko zonu, kurā katru mēnesi mainījās okupācijas spēki.

Nosakot okupācijas zonas, rietumu zonās tika saglabātas pēc Anšlusa veiktās administratīvi teritoriālās izmaiņas, taču padomju zonā šīs izmaiņas tika ignorētas.

 Neatkarība 
1955. gada martā PSRS ārlietu ministrs Vjačeslavs Molotovs precizēja savu plānu, apspriežoties ar vēstnieku Norbertu Bišofu: Austrija vairs nebija Vācijas jautājuma ķīlniece. Molotovs uzaicināja Austrijas kancleru Jūliusu Raabu uz Maskavu uz divpusējām sarunām, kurām veiksmes gadījumā bija jāseko Četru lielvalstu konferencei. Līdz tam laikam, Parīzes nolīgumus ratificēja Francija un Vācija, tomēr gan britiem un amerikāņiem bija aizdomas par līdzīgiem slazdiem līgumā, kādus Hitlers bija izlicis Šušnigam 1938. gada līgumos.Steininger 2008, p. 123, refers to chancellor Schuschnigg's visit to Berchtesgaden on the eve of the Anschluss, 12 February 1938. Entonijs Īdens un citi rakstīja, ka Maskavas iniciatīva bija tikai piesegs kārtējām iejaukšanām Vācijas lietās. Rietumi maldīgi domāja, ka padomju vara Austriju vērtē galvenokārt kā militāru vērtību, lai gan patiesībā tas bija tīri politisks jautājums. Austrijas militāro nozīmi lielā mērā devalvēja Padomju Savienības un Dienvidslāvijas konflikta beigas un gaidāmā Varšavas pakta parakstīšana.

Šīs bailes nepiepildījās, un Raaba vizīte Maskavā (1955. gada 12.–15. aprīlis) bija izrāviens. Maskava vienojās, ka Austrija būs pilnīgi brīva ne vēlāk kā 1955. gada 31. decembrī. Austrieši piekrita kompensēt padomju varai "zaudējumus", ko radīja "vācu īpašumu" un naftas atradņu atstāšana, galvenokārt materiālā vērtībā. Kāds no sarunu dalībniekiem teica, ka "galvenais ir Austrijas neitralitāte pēc Šveices modeļa." Molotovs arī solīja atbrīvot un repatriēt Padomju Savienībā ieslodzītos austriešus.

Rietumu lielvaras bija šokētas. Britu diplomāts un līguma parakstītājs Džefrijs Volindžers ziņoja Londonai, ka darījums "godīgi sakot, ir pārāk labs, lai būtu patiesība". Taču process noritēja bez problēmām, kā bija norunāts Maskavā, un 1955. gada 15. maijā Francijas ārlietu ministrs Antuāns Pinē, Francijas ārlietu ministrs Lielbritānijas ārlietu ministrs Harolds Makmillans, PSRS ārlietu ministrs Vjačeslavs Molotovs, ASV valsts sekretārs Džons Fosters Dalless un Austrijas ārlietu ministrs Leopolds Figls Vīnē parakstīja Austrijas valsts līgumu. Tas stājās spēkā 27. jūlijā, un 25. oktobrī valsts bija brīva no okupācijas karaspēka. Nākamajā dienā, 26. oktobrī, Austrijas parlaments pieņēma neitralitātes deklarāciju, saskaņā ar kuru, Austrija nekad nepievienosies militārai aliansei, piemēram, NATO vai Varšavas paktam, un neļaus ārvalstu karaspēkam bāzēties Austrijā. Padomju vara Vīnē atstāja lielu padomju kara memoriālu un nelielus kājnieku ieroču, artilērijas un T-34 tanku krājumus, toties amerikāņi atstāja daudz lielākus, "A klases", resursus. Vienīgais politiķis, kurš bija publiski sarūgtināts par iznākumu, bija Rietumvācijas kanclers Konrāds Adenauers, kurš šo afēru nosauca par die ganze österreichische Schweinerei ("Visaustrijas skandālu") un draudēja austriešiem ar "Hitlera mirstīgo atlieku nosūtīšanu uz Austriju".

 Militārie gubernatori 
ASV zona:
 Marks V. Klārks: 1945. gada 5. jūlijs — 1947. gada 16. maijs
 Džefrijs Kīzs: 1947. gada 17. maijs — 1950. gada 19. septembris
 Volters Dž. Donelijs: 1950. gada 20. septembris — 1952. gada 17. jūlijs
 Luelins Tompsons: 1952. gada 17. jūlijs — 1955. gada 27. jūlijs

Britu zona:
 Ričards Makrīrijs: 1945. gada jūlijs — 1946. gada marts
 Džeimss Stīls: 1946. gada marts — 1947. gada oktobris
 Aleksandrs Gelovejs: 1947. gada oktobris — 1950. gada 1. janvāris
 Džons Vintertons: 1950. gada 1. janvāris — 1950. gada 1. augusts
 Herolds Kača: 1950. gada 1. augusts — 1954. gada 5. februāris
 Džefrijs Volindžers: 1954. gada 5. februāris — 1955. gada 27. jūlijs

Francijas zona:
 Antuāns Betuā: 1945. gada 8. jūlijs — 1950. gada septembris
 Žans Pajā: 1950. gada septembris — 1954. gada oktobris
 Žans Šovels: 1954. gada oktobris — 1955. gada februāris
 Rožē Laluets: 1955. gada februāris — 1955. gada jūnijs
 Fransuā Sedū de Klozons: 1955. gada 3. jūnijs — 1955. gada 27. jūlijs

Padomju zona:Militārais komandieris:
 Fjodors Tolbuhins: 1945. gada 13. aprīlis— 1945. gada jūlijs

Augstākie komisāri:
 Ivans Koņevs: 1945. gada jūlijs — 1946. gada 25. aprīlis
 Vladimirs Kurasovs: 1946. gada 10. maijs — 1949. gada 2. aprīlis
 Vladimirs Sviridovs: 1949. gada 4. maijs — 1953. gada 7. jūnijs
 Ivans Iļjičovs: 1953. gada 7. jūnijs — 1955. gada 27. jūlijs

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Austrijas vēsture
Kategorija:Militārā okupācija