Hanna Hoperska

Hanna Hoperska (; dzimusi 1893. gada 29. jūnijā Vovčanskā, mirusi 1920. gada 1. maijā Harkivā) bija ukraiņu tautas izglītības aktīviste un revolucionāre. Viņa bija USSP studentu frakcijas biedre un vēlāk pievienojās boļševikiem. Piedalījās padomju varas nodibināšanā Harkivā. Bija tuva draudzene dzejniecei Hristīnai Alčevskai, kura Hoperskai veltīja dzejoļu sēriju. 

 Dzīvesgājums 
Hanna Hoperska piedzima 1893. gada 29. jūnijā Vovčanskā drēbnieka Petro Hoperska ģimenē. Viņas tēvs piederēja pie pagalma ļaužu kārtas un pēc brīvības iegūšanas bija spiests pamest dzimto ciemu un pārcelties uz pilsētu, jo pagalma ļaudis reformas rezultātā nesaņēma zemi. Tā kā Hanna bija vecākā no sešiem bērniem, viņai tika uzticēti mājsaimniecības pienākumi un jaunāko brāļu un māsu aprūpe. Tēva stingrā rakstura dēļ Ņusja, kā viņu dēvēja ģimenē, auga kā noslēgts bērns. Laimīgākās stundas viņas dzīvē tajā laikā bija makšķerēšanas izbraucieni uz upi kopā ar tēvu un brāli Hrihoriju.

Hanna vispirms mācījās draudzes skolā un pēc tam vietējā sieviešu ģimnāzijā. Pirmās krievu revolūcijas laikā semināristi, kas dzīvoja viņas mājā, iepazīstināja viņu ar aizliegto literatūru. Viņa piedalījās ģimnāzijas ģimnāzistu streikā.

Jaunībā viņa lasīja Nikolaja Dobroļubova, Nikolaja Ņekrasova, Ivana Franko, Nikolaja Černiševska un Tarasa Ševčenko darbus. Tajā laikā viņa sāka apmeklēt ukraiņu inteliģences pulciņa sanāksmes Vovčanskā. Viņa organizēja Kobzara lasījumus jauniešu vidū un deklamēja dzejoļus no atmiņas. 1909. gada ziemā policija ielauzās Platonovas mājā, kur notika kārtējais Ševčenko lasījums, un arestēja visus klātesošos jauniešus, tostarp Hannu Hopersku. Viņa pavadīja nakti cietumā, bet no rīta tika nopratināta un atbrīvota pierādījumu trūkuma dēļ.

Tā kā studentiem nebija atļauts apmeklēt Vovčanskas publisko bibliotēku un Tautas nama bibliotēkas fondi bija ierobežoti, Hanna Hoperska uzņēmās iniciatīvu izveidot pagrīdes nelegālās literatūras bibliotēku. Viņa kļuva par šīs bibliotēkas vadītāju, un pašas grāmatas glabājās Hannas mājās vai pie viņas māsas. Vairākas reizes viņas mājā kratīšanu veica žandarmi, bet Hanna paspēja grāmatas iepriekš iznest vai paslēpt. Viņa bija arī iniciatore labdarības vākšanai Vovčanskas cietuma ieslodzīto labā, kas tika vākta, dziedot dziesmas. Kad Hanna izlasīja par rakstnieka Ivana Franko nožēlojamo stāvokli, viņa organizēja ziedojumu vākšanu, lai viņam palīdzētu. Viņa vairākkārt apmeklēja Vovčanskas maidānus; 1909. gadā, kad žandarmi izklīdināja maidanu, viņai nācās vienai pašai pārpeldēt upi.

1916. gadā viņa iesaistījās revolucionārajā cīņā, sarunājās ar strādniekiem Harkivas rūpnīcās un sniedza viņiem nelegālo literatūru. Viņa arī aizveda skrejlapas un literatūru uz dzimto Vovčansku, kur Tautas namā vakaros uzstājās ar runām strādniekiem un jauniešiem.

Pēc Februāra revolūcijas Hannas propagandas aktivitātes aktivizējās; tajā laikā viņa bija USPP studentu frakcijas biedre. H. Hoperska aktīvi uzstājās studentu sapulcēs, mītiņos un rūpnīcās. Lielā slodze, ko radīja viņas pūles, ietekmēja viņas veselību - Hanna saslima ar tuberkulozi. Viņa ilgi negribēja pamest sabiedrisko darbu, līdz draugi viņu pierunāja doties uz Vovčansku. Uzturēšanās laikā dzimtajā pilsētā Hanna rūpīgi izlasīja Vladimira Ļeņina darbus un Kārļa Marksa “Kapitālu” un nolēma iestāties boļševiku partijā. Pēc atgriešanās Harkivā 1917. gada jūnijā Hanna Hoperska kļuva par Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (boļševiku) biedri.

Pēc tam, kad 1917. gada augustā Harkivā sāka veidoties sarkanās gvardes vienības, Hanna sāka organizēt sanitārās vienības Petinskas rajonā. Neatstājot savu aģitatores darbu, viņa divas reizes nedēļā mācījās sanitāro darbu, dežurēja arī Sarkanās gvardes štābā un nodarbojās ar jautājumu par sargu apbruņošanu. Pēc Oktobra revolūcijas Anna tika ievēlēta Petinskas rajona komitejā. Viņai tika uzdots organizēt Viskrievijas Satversmes sapulces un Strādnieku deputātu padomju vēlēšanas, kurām bija jānotiek novembrī. Meņševiku un sociālistu-revolucionāru pārstāvji uzrakstīja sūdzību pret Hannu pilsētas domē, pieprasot atcelt viņu no amata, jo viņa vēlētājiem bija prezentējusi tikai boļševiku kandidātus, taču sūdzība palika bez atbildes. Pateicoties Hannas darbībai, boļševiki saņēma daudz balsu Petinskas apgabalā.

Pēc hetmanāta gāšanas Hannai tika uzdots vadīt aģitācijas darbu starp direktorijas karavīriem, jo viņa labi pārvaldīja ukraiņu valodu. Sarunās ar karavīriem viņa vāca arī izlūkdatus. Pateicoties Hannas veiksmīgajam darbam, mobilizācijas centieni Harkivā cieta neveiksmi, kas izraisīja lielu neapmierinātību UTR armijas kreisā krasta grupas komandiera Petro Bolbočana vidū. Hanna risināja arī jautājumu par boļševiku apgādāšanu ar ieročiem. Šim nolūkam viņa apzināja vietas, kur meņševiki glabāja ieročus, un nosūtīja boļševiku vienības tos sagrābt. Hanna arī vairākas reizes šķērsoja robežu, lai ievestu ieročus no Padomju Krievijas. 1919. gada sākumā viņa piedalījās Harkivas janvāra bruņotajā sacelšanās akcijā. Pēc padomju varas nodibināšanas Hanna papildus aģitācijas darbam iesaistījās arī maizes un degvielas izplatīšanas kontrolē Harkivā. Vēlāk viņa sāka strādāt provinces valsts izglītības departamentā, organizējot vidusskolas un lasīt un rakstīt pratināšanas skolas. Tās tika atvērtas rūpnīcās, fabrikās un klubos. Hanna veica kampaņu Harkivas un rajonu skolotāju vidū, lai viņus pieņemtu darbā padomju strādnieku skolās. Viņa atbalstīja pilsētas bibliotēku un klubu tīkla darbu un noteica, kurām bibliotēkām jāpiešķir prioritāte jaunu grāmatu iegādē. Par aktīvu darbu tautas izglītības jomā Hanna Hoperska tika ievēlēta par delegāti III Visukrainas Padomju kongresā.

Kad Harkivai draudēja Krievijas dienvidu bruņotie spēki, Hanna Hoperska pievienojās pagrīdes kustībai. Viņa iesaistījās cilvēku vervēšanā, apmācībā, kā arī nodrošināja viņus ar nepieciešamajiem līdzekļiem un dokumentiem. Neraugoties uz viņas vēlmi strādāt pagrīdē, Hannai neļāva palikt Harkivā, tāpēc viņa bija spiesta pamest pilsētu kopā ar atkāpjošajiem Sarkanās armijas spēkiem. Vēlāk viņa tika nosūtīta veikt politisko darbu Sarkanās armijas karavīru vidū. Tomēr nokļuva frontē, kur papildus politiskajam darbam pildīja arī medmāsas pienākumus. 

1919. gada jūlijā Hanna uz dažām dienām devās no Kijivas uz Harkivu. Konspirācijas nolūkos viņa izskatījās kā “eleganti ģērbta dāma”. Kopā ar Mariju Kusteljanu, kas ieradās nedaudz vēlāk, Hoperska nodeva ziņu no Ukrainas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas frontes biroja, saņēma vērtīgu informāciju un instruēja vietējos pagrīdes biedrus. Hanna atkal ieradās Harkivā Sarkanās armijas ofensīvas uzbrukuma priekšvakarā. Lai atdzīvinātu pagrīdi, viņa atveda naudu un ieročus, darbojās ar pseidonīmu Hanna Kuzminska.

Pēc padomju varas nodibināšanas Anna sāka strādāt provinces Izglītības tautas komisariāta valdē. Viņa iesaistījās izglītības iestāžu darbības atjaunošanā un cīņā pret bezpajumtniekiem. Viņa iestājās par valsts apmaksātu ēdināšanu skolēniem līdz 14 gadu vecumam, norādot, ka bez tās viņi nevarētu mācīties. 1920. gada 20. februārī viņa tika iecelta par jaunizveidotās darba skolu darbinieku apmācības sekcijas vadītāju, kurai bija jārisina skolotāju trūkuma jautājums skolās. Viņa veicināja bibliotēku, pulciņu un skolu pieaugušajiem tīkla attīstību, piedalījās centrālās partijas skolas izveidē un jaunu bibliotēku atvēršanā pilsētas nomalēs. Pēc viņas iniciatīvas tika atjaunota Harkivas publiskā bibliotēka, lai gan pirms baltgvardu okupācijas viņa uzskatīja, ka bibliotēka “joprojām ir tālu no darba masām”, un bija pret tās nodrošināšanu ar jaunām grāmatām.

Hannas aktīvā sabiedriskā un politiskā darbība pasliktināja viņas slikto veselību. Kad viņai tika diagnosticēts apendicīts, viņa ilgu laiku atteicās no ārstēšanas un ļoti sliktā stāvoklī piekrita operācijai. 1920. gada aprīļa vidū apgabala izglītības departamenta valde nolēma piešķirt 25 000 rubļu Hannas ārstēšanai. Tomēr operācija tika veikta par vēlu, un 1920. gada 1. maijā Hanna Hoperska mirusi.

 Piemiņa 
Hannas vārds tika godināts Harkovā, pārdēvējot Caricinska ielu un Klemeņivska dārzu par godu viņai. 1920. gada 17. jūnijā šo rezolūciju parakstīja viņas tuvs draugs Silvestrs Pokko.

Dekomunizācijas kampaņas laikā Hannas ielu Harkivā pārdēvēja par Mikolas Mihnovska ielu. Viņas vārdā nosauca arī ielu Vovčanskas centrā. Ielas tika nosauktas tikai pēc viņas vārda bez uzvārda, jo Hoperska bija labāk pazīstama kā “biedre Hanna”.
1971. gada maijā uz mājas Gogoļa ielā 5, Vovčanskā, kur Hanna Hoperska bija dzimusi un uzaugusi, tika uzstādīta piemiņas plāksne. Ar Harkivas apgabala Darbaļaužu deputātu padomes izpildkomitejas 1972. gada 25. janvāra lēmumu Nr. 61 šai mājai tika piešķirts vietējas nozīmes vēstures pieminekļa statuss ar aizsardzības numuru 705. Tā kā Hanna Hoperska ir iekļauta to personu sarakstā, uz kurām attiecas likums par dekomunizāciju, māja, kurā viņa dzima un dzīvoja, nav iekļaujama Ukrainas Valsts nekustamo pieminekļu reģistrā.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Ukrainas vēsture
Kategorija:Ukraiņi