Kritiskā filozofija

Kritiskā filozofija ir filozofiskā pieeja, ko ieviesa Imanuels Kants, un tā galvenokārt saistīta ar prāta robežu un spēju izpēti. Kants savā darbā "Tīrā prāta kritika" (1781) analizē, kā iespējama zināšana un kādas ir cilvēka saprāta robežas. Kritiskā filozofija cenšas noskaidrot, kā mūsu prāts veido realitātes uztveri, nevis vienkārši pieņem objektīvu realitāti kā pašsaprotamu.

Kritiskā filozofija tiecas noteikt a priori (pirms pieredzes esošos) nosacījumus, kas padara iespējamu zināšanu ieguvi, vienlaikus nosakot šīs zināšanas robežas. Šī pieeja ir fundamentāla mūsdienu zinātnes filozofijā, jo tā palīdz izprast, kāpēc daži izziņas veidi ir iespējami, bet citi — ne.

 Galvenās iezīmes 

 Prāta kritika — analīze par to, kā saprāts veido zināšanas.
 Transcendentālā filozofija — jautājums par apziņas nosacījumiem, kas ļauj mums uztvert pasauli.
 Atšķirība starp fenomeniem un "lietām pašām par sevi" — mēs uztveram pasauli caur saviem uztveres un domāšanas filtriem, bet nevaram tieši piekļūt lietām, kādas tās ir neatkarīgi no mums. Šī doma ietekmējusi kvantu mehāniku, kur Heizenberga nenoteiktības princips norāda, ka novērojums ietekmē mērījumu un ka mēs nekad nevaram pilnībā zināt daļiņas stāvokli neatkarīgi no mērījuma.

 Zinātniskās metodes epistemoloģiskā kritika 
Kants uzskatīja, ka zinātne nevar pētīt realitāti tādu, kāda tā ir "pašā par sevi", bet tikai to, kā tā izpaužas caur cilvēka uztveres un domāšanas sistēmām.

Šī nostāja bija svarīga loģiskajam pozitīvismam, kas attīstījās 20. gadsimtā un balstījās uz ideju, ka zinātnei jāfokusējas uz empīriskiem faktiem un matemātiski formulētiem likumiem, nevis metafiziskām spekulācijām.

Kanta prāta kritika arī paredzēja mūsdienu debates par mākslīgo intelektu un to, vai mašīnas spēj attīstīt izpratni, ja tās spēj tikai apstrādāt datus bez dziļākas apziņas par to a priori nosacījumiem.

 Ārējās saites 

Kategorija:Filozofija