Britu Indijas Armija

Britu Indijas armija bija Britu Indijas armija, kas pastāvēja 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta pirmajā pusē.
 Nosaukums 
Armijas oficiālais nosaukums bija Indijas armija. Mūsdienu literatūrā prefikss "britu" tiek izmantots, lai to atšķirtu no mūsdienu Indijas armijas.

Termina "Indijas armija" nozīme laika gaitā ir mainījusies. No 1858. gada līdz 1894. gadam tas bija neformāls, vispārīgs nosaukums prezidentūru armijām. Kopš 1895. gada termins "Indijas armija" tiek lietots, apzīmējot Britu Indijas administrācijai pakļautos militāros formējumus.

Turklāt ir jānošķir šādi trīs jēdzieni: 
 Indiešu armija () bija Indijā savervēts spēks, un Indijas pastāvīgā mītnes bāze bija Indija. Armijā dienēja indieši, un komandiera amatus ieņēma gan briti, gan par izcilu dienestu paaugstināti indieši.
 Britu armija Indijā () bija Lielbritānijas armijas spēks, kas tika nosūtīts uz Indiju jebkāda iemesla dēļ. Pēc uzticēto uzdevumu izpildes viņi parasti tika atgriezti Lielbritānijā vai pārcelti uz citiem Britu impērijas reģioniem.
 Indijas armija () ir termins, ko lieto, lai aprakstītu apvienoto Indijas armiju un Lielbritānijas armiju Indijā.
 Armijas vēsture 
Līdz 19. gadsimta vidum britu teritorijas Indijā atradās Britu Austrumindijas kompānijas kontrolē. Administratīvi šīs teritorijas tika sadalītas trijās prezidentūrās, no kurām katrai bija savi bruņotie spēki, ko kopā sauc par “Prezidentu armijām”. Lielākā no tām bija Bengālijas armija, kas savervēja galvenokārt musulmaņus no Bengālijas prezidentūras.

Pēc 1857.–1858. gada sacelšanās Indijas kontrole tika nodota no Austrumindijas kompānijas Lielbritānijas kronim. 1860. gadā visi prezidentūras armiju Eiropas pulki iekļāvās Lielbritānijas armijā, bet vietējās vienības turpināja pastāvēt prezidentūras armiju sastāvā, un tajās dienējošie Eiropas virsnieki tika uzskatīti nevis par Lielbritānijas armijas virsniekiem, bet attiecīgi par Bengālijas, Madrasas vai Bombejas armiju virsniekiem. Tika mainīta vervēšanas sistēma: tagad ne tikai musulmaņi, bet arī pārstāvji no t.s. "karojošajām rasēm": marati, radžputi, sikhi, gurkas, puštuni, garvali, modžalas, dogras, džati un beludži.

1894. gada 26. oktobrī Armijas departaments izdeva rīkojumu Nr. 981, kas apvienoja trīs prezidentūras armijas vienā Indijas armijā, sākot ar 1895. gada 1. aprīli. Indijas armijas bruņotie spēki tika sadalīti četrās pavēlniecībās: Ziemeļu, Dienvidu, Rietumu un Austrumu. 1902. gadā lords Kičeners tika iecelts par Indijas armijas virspavēlnieku un ieviesa lielas reformas. Papildus pavēlniecībām laikā no 1903. līdz 1909. gadam tika izveidotas 8 divīzijas: 1. (Pešāvaras), 2. (Rāvalpindi), 3. (Lahoras), 4. (Kvetas), 5. (Mhosas), 6. (Punes), 7. (Merathas) un 8. (Lahausas). Līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika izveidota 9. (Sekunderabadas) divīzija.

Kičenera reformu rezultātā Indijas armija pēc uzbūves kļuva līdzīga britu armijai. Indijas armijas divīziju veidoja trīs brigādes pa četriem bataljoniem; katrā brigādē trīs bataljoni bija no Indijas armijas un viens no britu. Indijas bataljoni bieži tika nodalīti, veidojot rotas atbilstoši ciltij, kastai un reliģijai. Indijas armijas tradicionālā problēma bija artilērijas trūkums (pēc sipaju dumpja bija palikušas tikai 12 kalnu artilērijas baterijas), tāpēc kaujas operācijās Indijas armijas divīzijām atbalstu sniedza Karaliskā artilērija.

Indijas armijā vienmēr dienēja tikai brīvprātīgie. Līdz Pirmajam pasaules karam Indijas armijas skaitliskais sastāvs bija 155 tūkstoši cilvēku, bet līdz 1918. gada novembrim - 573 tūkstoši cilvēku; Kopumā Pirmā pasaules kara laikā Indijas armijai pievienojās pusotrs miljons brīvprātīgo. Amati Indijas armijā tika uzskatīti par mazāk prestižiem nekā Lielbritānijas armijā, taču atalgojums bija ievērojami augstāks, ļaujot Indijas armijas virsniekiem iztikt no algas, nemeklējot papildu ienākumu avotus. Britu virsniekiem, kas dienēja Indijas armijā, bija jāiemācās savu Indijas padoto valoda, kuri tika savervēti galvenokārt no hindi valodā runājošo pārstāvētiem reģioniem. Lai nodrošinātu armiju ar virsniekiem, kas pārzina vietējos apstākļus, 1907. gadā Kvetā tika atvērta Vadības un ģenerālštāba koledža.

Pēc Pirmā pasaules kara sākās Indijas armijas “indianizācijas” process. Sandhērstas Karaliskā militārā akadēmija sāka uzņemt Indijas kadetus, kuri pēc absolvēšanas saņēma virsnieku pakāpes un ieņēma virsnieku amatus, dažreiz pat komandējot britu vienības. Tā kā viena bataljona pulki parādīja savu neveiklību, 1922. gadā Indijas armija tika reorganizēta. 1932. gadā Dehrādūnā tika atvērta Indijas militārā akadēmija, kas paplašināja virsnieku apmācību.

Līdz Otrā pasaules kara sākumam Indijas armijas lielums sasniedza 205 tūkstošus cilvēku. Kara gados tas pieauga līdz 2,5 miljoniem cilvēku, kļūstot par lielāko brīvprātīgo armiju vēsturē. Papildus daudziem jauniem kājnieku korpusiem un divīzijām tika izveidotas divas tanku un viena gaisa desanta divīzija. Pārvaldes, apmācības un bruņojuma jautājumos Indijas armija bija sasniegusi lielu neatkarību; kara laikā tā bieži bija bruņota ar ieroču veidiem, kas atšķiras no tiem, ko izmantoja Lielbritānijas armijā.

Pēc Britu Indijas sadalīšanas 1947. gadā aptuveni divas trešdaļas no bijušās Indijas armijas kļuva par Indijas Savienības armijas daļu, bet viena trešdaļa kļuva par Pakistānas domīnijas armijas daļu. Četri Nepālas gurku pulki (savervēti no ārpus Britu Indijas) tika pārcelti uz Lielbritānijas armiju un pārdislocēti uz Malaju. Britu vienības tika izvestas no bijušās Britu Indijas teritorijas līdz 1948. gada 28. februārim.

Lielākā daļa musulmaņu, kas dienēja Indijas armijā, pievienojās jaunizveidotajai Pakistānas armijai. Pieredzējušu virsnieku trūkuma dēļ vairāki simti britu virsnieku ar līgumiem palika dienēt Pakistānā līdz 50. gadu sākumam.
 Galerija 

 Atsauces 

 Literatūra 









 Ārējās ssaites 

 British Military History – Including British Indian Army during WW2
 The Indian Army 1900–1939. .
 The Indian Army  – talk by Rob Lyman on WWII Indian Army at We Have Ways Festival

Kategorija:Militārisms Apvienotajā Karalistē
Kategorija:Sauszemes bruņotie spēki