Antons Irvs

Antons Irvs (; dzimis , miris ) bija igauņu kareivis un virsnieks Pirmā pasaules kara laikā un Igaunijas Brīvības cīņās. Ar astoņām cariskās Krievijas kaujas medaļām, franču Médaille militaire un (pēc nāves) trim Igaunijas Brīvības krustiem viņš ir viens no godalgotākajiem igauņiem savā laikā.

Kopā ar kapteini Kārli Partsu bijis Igaunijas bruņuvilcienu vadītājs Igaunijas Brīvības cīņās. Antons Irvs gāja bojā Egles kaujā (pie Strenčiem) Latvijā, tā kļūdams par visaugstākajā amatā bijušo Igaunijas virsnieku, kurš kritis Brīvības cīņās.

 Dzīvesgājums 
Antons Irvs dzimis Sillaotsas viensētā, Rūdikilas ciemā, Viljandi pagastā, Viljandi apriņķī, Vidzemes guberņā. Piedzimstot Irvs saņēma vārdu Hanss, bet 15 gadu vecumā pieņēma pareizticību un vārdu Antons, lai iegūtu labāku izglītību. Pirms Pirmā pasaules kara Irvs strādāja par skolotāju pareizticīgo draudzes skolā.

No 1907. līdz 1910. gadam dienēja cara armijā, kur kā bijušais skolotājs pildījis rakstveža pienākumus. No dienesta atvaļināts 1910. gada decembrī kā "vecākās dienesta pakāpes jaunākais ierēdnis", kas atbilda jaunākā apakšvirsnieka goda pakāpei. No 1911. līdz 1914. gadam viņš palīdzēja tēvam saimniecībā.

Pirmā pasaules kara laikā dienēja Krievijas Impērijas armijā. Antons Irvs sāka dienēt 269. Novorževas kājnieku pulkā Pleskavā. Brīvprātīgi iestājās pulka izlūkvienībā. Frontē kopš 1914. gada novembra Austrumprūsijā.

Viņš parādīja labas vadītāja spējas un lielu — pēc daudzu domām, pārmērīgu — drosmi, saglabājot pie tam mieru, kas ļāva viņam tikt apbalvotam ar visu četru šķiru svētā Jura krustu (“Pilnā kavaliera” komplektu) jau 1915. gada pirmajos mēnešos, franču Militāro medaļu (1916. gada martā) un "Zelta zobenu par drosmi". 1915. gada novembrī par drosmi un militārajiem nopelniem viņš tika paaugstināts par virsnieku (lai gan nekad nebija apmeklējis militāro akadēmiju) un iecelts par pulka izlūkošanas vienības komandieri.

1916. gada 16. janvāra kaujā, kad 269. pulks bija spiests pamest kalnu Nr. 1356, pulka izlūku komanda leitnanta Irva vadībā to atkal ieņēma un pārņēma visas tuvējās frontes daļas vadību. Līdz ar to citām daļām tika dota iespēja atgūt savas agrākās pozīcijas. Par to Irvs saņēma goda zobenu.

1917. gada 26. novembrī A. Irvs iestājās 1. igauņu kājnieku pulkā Hāpsalu, kur 1917. gada decembrī tika iecelts par 6. pulka komandieri un 1918. gada februārī par pulka 2. bataljona komandieri. Paaugstināts par kapteini 1918. gada 7. aprīlī, bet vācieši jau 14. aprīlī izformēja Igaunijas Nacionālās armijas vienības. Vācu okupācijas laikā kapteinis Irvs organizēja pagrīdes Aizsardzības līgu un 1918. gada 11. novembrī kļuva par tās komandieri Valgā.

 Neatkarības karš 
1918. gada novembrī, kad vācu vara bija kritusi, viņš Tallinā ar Jūras spēku komandieri Johanu Pitku un Kārli Partsu izveidoja platsliežu bruņuvilcienu Nr.1. 1918. gada 10. decembrī kapteinis Irvs tika iecelts par bruņuvilciena Nr. 1 komandieri, nomainot Partsu, kurš tika paaugstināts par visu bruņuvilcienu komandieri.

Igaunijas Brīvības kara pirmajos mēnešos Igaunijas armija atkāpās, bet 1919. gada janvāra sākumā pārgāja pretuzbrukumā. Sniega klātajā, bezceļu apvidū bruņuvilcieni kļuva par situācijas saimniekiem un arvien dziļāk iekļuva ienaidnieka pozīcijās.

Platsliežu bruņuvilciens Nr.1 kapteiņa Antona Irva vadībā 1919. gada 4. janvārī uzvarēja kaujā pie Kehras stacijas, kas bija pirmā veiksmīgā Igaunijas spēku uzbrukuma kauja un kļuva par pagrieziena punktu visam Brīvības karam. Virzoties tālāk pa līniju uz Tartu, 1919. gada 6. janvārī desanta grupa no tā paša vilciena sagūstīja ienaidnieka artilērijas bateriju (trīs vieglos 3 collu lielgabalus), kas atklāja uguni uz tuvējo Jānedas muižu. Atkāpjoties no muižas, ienaidnieks kaujas laukā atstāja vienu (6 collu) smago lielgabalu, papildus iepriekš sagūstītajiem vieglajiem lielgabaliem. Šie četri lielgabali bija Igaunijas armijas pirmās ievērojamās trofejas Brīvības cīņās.

Irvs palīdzēja organizēt Bruņuvilcienu divizionu un 1919. gada 23. janvārī kļuva par šīs vienības komandieri, nomainot ievainoto Partsu. 1919. gada 24. janvārī viņa rīcībā Valgas ieņemšanas operācijai tika nodots arī Kuperjanova partizānu bataljons.

Bruņuvilcieni veica arī negaidītus iebrukumus ienaidnieka pozīcijās. Spilgtākās bruņuvilcienu darbības Brīvības cīņās bija Tartu ieņemšana 1919. gada 14. janvārī.

1919. gada 10. februārī tika izveidots Bruņuvilcienu divizions, kurā ietilpa 4 platsliežu un 4 šaursliežu bruņuvilcieni, kā arī remonta, apgādes, mašīnbūves, sakaru un citas vienības. Visos bruņuvilcienos papildus artilērijas un ložmetēju vienībām bija arī kājnieku vienības.

Ievērojama akcija februārī bija divu bruņuvilcienu (1. un 2.) negaidītais uzbrukums Izborskai pēc Antona Irva iniciatīvas, kura laikā tika ieņemts Sarkanās armijas 85. pulka štābs. Bruņuvilcieni kapteiņa Irva vadībā noturēja dzelzceļa staciju piecas dienas, līdz beidzot bija spiesti atkāpties zem pretinieka spiediena.

Saistībā ar 3. divīzijas formēšanu un karaspēka reorganizāciju Dienvidu frontē bruņoto spēku virspavēlnieks ģenerālmajors J. Laidoners 1919. gada 27. martā apstiprināja kapteini par Bruņuvilcienu diviziona komandieri. Irvs vadīja bruņuvilcienu vienības Dienvidu frontē līdz savai nāvei.

27.—29. martā viņš vadīja Igaunijas karaspēka veiksmīgo operāciju Pečoru atgūšanā. Operācijas veikšanai viņa operatīvajā rīcībā bez bruņuvilcieniem un to kājnieku bataljoniem bija arī 2. un 7. kājnieku bataljons.

Pēc Sarkanās armijas izspiešanas no Igaunijas teritorijas 1919. gadā Igaunijas Dienvidu fronte iegāja Latvijas teritorijā un palīdzēja arī atbrīvot Latvijas ziemeļus no Sarkanās armijas vienībām.

Antons Irvs krita 1919. gada 27. aprīlī pie Strenčiem, Egles kroga un Kauču zemnieku saimniecības apkārtnē, netālu no Egles dzelzceļa stacijas.

Krišanas brīdī viņš, kā tas bieži gadījās, bija priekšā saviem spēkiem. Būdams kādreizējais izlūku komandieris, viņš todien personīgi veica izlūkošanu, lai gūtu labāku priekšstatu par situāciju — pārvietojoties bruņumašīnā "Kalevipoegs" ar šauteni rokās,- kad viņam sirdī trāpīja ienaidnieka šautenes lode.

Viņš bija vienīgais virsnieks Brīvības cīņās, izņemot partizānu komandieri leitnantu Jūliju Kuperjanovu, kura vārds kā veltījums dots karaspēka daļai — platsliežu bruņuvilciens Nr.1 pēc viņa nāves pārdēvēts par bruņuvilcienu "Kapteinis Irvs".

Visu karu Antons Irvs rakstīja sīku dienasgrāmatu, apzinādamies viņam apkārt esošo notikumu nozīmību. Pašas dienasgrāmatas burtnīcas nav saglabājušās, taču 1930. gados ir publicēti gari fragmenti no tām.

 Piemiņa 
Irva vārdā nosauca ielu Viljandi un ielu un parku Valgā (vēlāk Valgas objekti pārsaukti, Irva iela tagad ir Raudtē ("Dzelzceļa iela").

Trīsdesmitajos gados tika publicētas trīs Antona Irva biogrāfijas. 1933. gadā saistībā ar kapteiņa Antona Irva statujas uzstādīšanu Viljandi tika izdota grāmata "Kapteiņa Antona Irva albums" (28 lpp.). 1935. gadā klajā nāca Irva cīņu biedra bruņuvilciena Nr.1 izlūkošanas komandas komandiera majora Paula Villema sarakstītā "Kapteinis Antons Irvs" (277 lpp.), bet 1936. gadā — īsāka grāmata jauniešiem "Kapteinis Antons Irvs. Bruņuvilcienu cīņas gara iemiesojums" (46 lpp.) Johannesa Kaupi apgādā. Liels daudzums viņu aprakstošu grāmatu izdots igauniski 21. gadsimtā.

Kapteinim Irvam kā Viljandi apriņķa iedzīvotājam 1933. gada 6. augustā pie Viljandi Pāvila baznīcas tika uzstādīts piemineklis Baznīcas kalnā — 2,9 metrus augsta bronzas skulptūra (tēlnieks R. Espenbergs), kurā viņš bija attēlots ziemas formā. Padomju okupācijas vara to iznīcināja 1940. gada 29. septembrī. Tajā pašā vietā Vīlandes kultūras mantojuma sargātāji 1989. gada 29. aprīlī uzstādīja piemiņas akmeni.

1935. gadā tika gatavota arī pieminekļa uzstādīšana Antona Irva krišanas vietā Latvijā. Pieminekļa konkursā par labāko darbu tika atzīts tēlnieka Ernsta Jēsāra dizains, taču pirms padomju okupācijas tika uzcelta tikai statujas pamatne. 1994. gadā sadarbībā ar Igaunijas Kara kapu kopšanas biedrību un Igaunijas Aizsardzības ministriju Latvijā beidzot tika atklāts piemineklis kapteiņa Irva krišanas vietā.

Kapteinis Irvs ir apbedīts Viljandi Brīvības cīņu kapos (atrodas aiz Ugalas teātra).

Daiļliteratūrā Antons Irvs kā tēls izmantots Leo Kunnasa zinātniskās fantastikas triloģijā "Gorts Ašrins", kas stāsta par Antona Irva VIII klona sāgu turpmākajos karos, kas notiks pēc 1000 gadiem.

 Apbalvojumi 
Krievijas Impērija

 Jura krusts — I, II, III, IV šķira
 Annas ordenis — III šķira ar zobeniem
 Staņislava ordenis — II, III šķira
 Zelta zobens par drosmi

Francijas Republika

 Médaille militaire

Igaunijas Republika

 Igaunijas Brīvības krusts VR I/2 par militāro vadību — 2. klase (pēcnāves)
 Igaunijas Brīvības krusts VR II/2 par personīgo drosmi — 2. klase (pēcnāves)
 Igaunijas Brīvības krusts VR II/3 par personīgo drosmi — 3. klase (pēcnāves)

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:1919. gadā mirušie
Kategorija:1886. gadā dzimušie
Kategorija:Igaunijas brīvības cīņas
Kategorija:Igaunijas virsnieki
Kategorija:Latvijas brīvības cīņas