Ukrainība

Ukrainība () bija viens no Krievijas Impērijas dienvidrietumu zemju austrumslāvu iedzīvotāju nacionālās identitātes veidošanās variantiem, kas attīstījās 19. un 20. gadsimtu mijā. Tā aizstāvēja autonomiju, vēlāk pilnīgu neatkarību, neatkarīgas valsts veidošanu un politisko orientāciju uz Rietumiem, pretnostatot sevi tobrīd galvenajai mazkrievu identitātei.

 Vēsture 
1906. gadā vēsturnieks un viens no ukraiņu nacionālās kustības līderiem Mihailo Hruševskis Pēterburgā publicēja sava darba "Ukrainība Krievijā, tās prasības un vajadzības" (Украинство в России, его запросы и нужды) atsevišķu izdevumu, kas bija viena no viņa darba "Ukraiņu tautas vēstures skice" nodaļām, kurā kā ukrainības galveno mērķi noteica vēsturisko nepieciešamību izlīdzināt ukraiņu tautas tiesības ar lielkrieviem. 1912. gadā Hruševskis jaunizveidotajā Maskavas literārajā žurnālā "Ukrainas dzīve" publicēja rakstu "Ukraina un ukrainība" (Украина и украинство), kurā asi kritizēja tos idejas pārstāvjus, kuri uzskatīja, ka "ukraiņu cilts" nav spējīga uz patstāvīgu valsts dzīvi.

Pēc Krievijas revolūcijas un pilsoņu kara, kas beidzās ar Ukrainas PSR izveidošanu un padomju varas nostiprināšanos lielākajā Ukrainas daļā, kā arī Rietumukrainas iekļaušanu Polijas, Čehoslovākijas un Rumānijas Karalistes sastāvā, PSRS un Austrumeiropas valstīs ukrainība tikpat kā netika zinātniski pētīta. Pēc Otrā pasaules kara trimdā dzīvojošais krievu vēsturnieks un rakstnieks Nikolajs Uļjanovs izdeva pētījumu "Ukraiņu separātisma pirmsākumi" (1966). Tajā Uļjanovs detalizēti aplūko Ukrainas autonomijas un neatkarības kustības attīstību, ukraiņu nacionālās idejas izcelsmi un attīstību no Zaporižjes kazaku laika līdz 20. gadsimtam. Atšķirībā no citiem konservatīvās ievirzes krievu pētniekiem Uļjanovs Ukrainas separātisma pirmsākumus saskatīja nevis Polijas ietekmē, bet gan Zaporižjas kazakos.

Līdz ar PSRS sabrukumu un Ukrainas neatkarības pasludināšanu 1991. gadā atkal aktualizējās ukraiņu kustību izpēte. Ukrainas politiskais filozofs Andrijs Okara uzskata, ka, ja tolaik ukraiņu būtu bijis daudz mazāk, viņi būtu gājuši Kubaņas kazaku attīstības ceļu: būdami kazaku pēcteči un saglabājuši kultūru un daļēji arī valodu (Kubaņas balačku), viņi tagad ir krievu identitātes un valstiskuma atbalstītāji.

Saskaņā ar Razumkova centra 2024. gada jūnijā veiktās socioloģiskās aptaujas datiem 95 % Ukrainas pilsoņi kā savu tautību norādīja ukraiņu tautību, 2 % — krievu, 2 % — citu tautību, bet 1,5 % savu tautību nenorādīja.

 Ārējās saites 

Kategorija:Ukraiņi
Kategorija:Ukrainas vēsture