Savienības armija

Savienības armija (arī Federālā armija, Ziemeļu armija) bija militārs formējums, kas cīnījās par Savienības saglabāšanu Amerikas pilsoņu kara laikā no 1861. līdz 1865. gadam. Savienības armija sastāvēja no pastāvīgās Amerikas Savienoto Valstu regulārās armijas, taču to vēl vairāk nocietināja, papildināja un nostiprināja daudzas pagaidu brīvprātīgo vienības, kā arī tie, kas tika iesaukti dienestā uz militārā iesaukuma principa. Šajā nežēlīgajā pilsoņu karā Savienības armija cīnījās un galu galā triumfēja pār Konfederācijas štatu armiju.

Kara laikā Savienības armijā tika iesaukti 2 128 948 vīri, tostarp 178 895 afroamerikāņu karavīri; 25% no baltajiem vīriešiem, kas dienēja, bija imigranti, un vēl 25% bija pirmās paaudzes amerikāņi.McPherson, James M. What They Fought For, 1861—1865. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1994. ISBN 978-0-8071-1904-4. No šiem karavīriem 596 670 tika nogalināti, ievainoti vai pazuda bez vēsts. Sākotnējais iesaukums bija tikai trīs mēneši, pēc tam daudzi no šiem vīriešiem izvēlējās atkārtoti pieteikties uz vēl trīs gadiem.

 Armijas organizācija 
Savienības armija sastāvēja no dažādām vienībām (vienībām), kuras parasti tika organizētas ģeogrāfiski:

 Divīzijas (piemēram: Misisipi militārā divīzija, vidējā militārā divīzija)
 Departamenti (piemēram, Tenesī departaments, Kamberlendas departaments, Klusā okeāna departaments, Jaunanglijas departaments)
 Apgabali (piemēram: Kairas apgabals, Austrumtenesijas apgabals)
 Armijas (komandieri galvenokārt bija ģenerāļi)
 Kamberlendas armija (Army of the Cumberland)
 Džordžijas armija (Army of the Georgia)
 Līča armija (Army of the Gulf)
 Džeimsa armija (Army of the James)
 Misisipi armija (Army of the Mississippi)
 Ohaio armija (Army of the Ohio)
 Potomakas armija (Army of the Potomac)
 Šenando savienības armija (Union Army of the Shenandoah)
 Tenesī armija (Army of Tenneessee)
 Virdžīnijas armija (Army of Virginia)

 Armijas komandieri 
Savienības armijas komandieri (vēlāk saukti par armijas štāba priekšniekiem) bija:

 1.Vinfīlds Skots (1841. gada 5. jūlijs—1861. gada 1. novembris)
 2.Džordžs Maklelans (1861. gada 1. novembris—1862. gada 11. marts)
 3.Henrijs Haleks (1862. gada 23. jūlijs—1864. gada 9. marts)
 4.Uliss Grānts (no 1864. gada 9. marta līdz 1869. gada 4. martam)
Laika posmā no 1862. gada 11. marta līdz 23. jūlijam prezidents Abrahams Linkolns vadīja tieši kopā ar ASV kara ministru Edvīnu Stentonu un neoficiālo Kara padomi, kas tika izveidota 1862. gada 17. martā. Padomē ietilpa augsta ranga virsnieki.

Pēdējais no Savienības armijas komandieriem bija Uliss Grānts, kurš bija pazīstams kā totāla kara piekritējs, liedzot ienaidniekam piekļuvi resursiem, kas nepieciešami, lai turpinātu karadarbību, Savienības armijas virzības laikā masveidā iznīcinot rūpnīcas un fermas.

 Taktiskā organizācija 
Amerikas Savienoto Valstu armijas militārā organizācija balstījās uz Eiropā attīstītajām tradīcijām, pulks bija vervēšanas, apmācības un manevrēšanas pamats. Tomēr dažādu iemeslu dēļ var būt lielas atšķirības faktisko karavīru skaitā, kas organizēti pat viena veida vienībās. Savu lomu spēlēja izmaiņas vienību struktūrā kara laikā, pastāvīgo un brīvprātīgo vienību organizatorisko principu kontrasti un pat vienkārša nepareiza nosaukumu piešķiršana. Tā, piemēram, salīdzinot divus kājnieku pulkus ar pilnu pilnvaroto spēku, vienā varētu būt divreiz vairāk karavīru nekā otrā. Turklāt pat tad, ja vienības bija līdzvērtīga lieluma, to faktiskā efektivitāte lielā mērā bija atkarīga no apmācības, vadības, aprīkojuma un citiem faktoriem.Eicher, John H., and David J. Eicher. Civil War High Commands. Stanford, CA: Stanford University Press, 2001. ISBN 0-8047-3641-3.

NosaukumsKomandierisApakšvienībasKaravīriPiezīmes+Savienības armijas taktiskā organizācijaKorpussĢenerālmajors2—6 divīzijas36 000Vidēji trīs divīzijas, iekļāva īpašu artilērijas brigādi pēc 1863. gada. Skatiet arī Kavalērijas korpuss.DivīzijaĢenerālmajors2—6 brigādes12 000Vidēji trīs brigādes kājnieku divīzijām, divas brigādes kavalērijai. Iekļauts arī pievienotās artilērijas baterijas līdz 1863. gadam.BrigādeBrigādes ģenerālis2—12 pulki4000Vidēji četri pulki gan kājniekiem, gan kavalērijai. Artilērijas brigādes sastāvēja no četrām līdz sešām baterijām.PulksPulkvedis10 rotas1000Faktiskais lielums varētu atšķirties, jo kaujas zaudējumi samazināja pulku līdz vairākiem simtiem karavīru vai mazāk. Artilērijas pulki sastāvēja no divpadsmit baterijām, bet bija tikai administratīvas vienības.BataljonsMajorsDažādiDažādiAr dažiem izņēmumiem bataljons var attiekties uz jebkurām divām vai vairākām pulka rotām vai ja pulks sastāvēja no četrām līdz astoņām rotām.RotaKapteinis2 vadi100Kavalērijas ekvivalents, ko dēvē par vienību. Artilērijas ekvivalents, ko dēvē par bateriju, satur četras līdz sešas artilērijas vienības.

 Armijas personālsastāvs 
Pilsoņu kara laikā lielākā daļa karavīru, kas cīnījās, lai saglabātu Savienību, bija brīvprātīgo vienībās. Pirmskara regulārajā armijā bija aptuveni 16 400 karavīru, bet līdz beigām, kamēr Savienības armija bija pieaugusi līdz vairāk nekā miljonam karavīru, regulārā personāla skaits joprojām bija aptuveni 21 699 karavīru, no kuriem vairāki tūkstoši dienēja brīvprātīgo spēkos. Kara laikā regulārajai armijai kopumā tika izsniegti tikai 62 000 dienesta pieteikumu, jo lielākā daļa jauno karavīru deva priekšroku Brīvprātīgo dienestam.

Vēl pirms Pilsoņu kara Amerikas sabiedrībai bija vispārēji negatīvs viedoklis par valsts bruņotajiem spēkiem, kas bija saistīts ar Džefersona ideālu, kas uzskatīja pastāvīgās armijas par draudu demokrātijai un tā vietā novērtēja "pilsoņu karavīru" kā tādu, kas vairāk atbilst amerikāņu ideāliem -vienlīdzība un skarbs individuālisms.Shrader, C. R., Newell, C. R. (2011). Of Duty Well and Faithfully Done: A History of the Regular Army in the Civil War. University of Nebraska, 2011. ISBN 978-0-8032-1910-6. Pilsoņu kara laikā šī attieksme nemainījās, un pēc tam daudzi Savienības uzvaru piedēvēja brīvprātīgajiem, nevis regulārās armijas nodrošinātajam vadības un personāla darbam. Savukārt regulārās armijas virsnieki nicināja miliciju un uzskatīja, ka tiem ir apšaubāma vērtība. Komentētāji, piemēram, Emorijs Aptons, vēlāk apgalvoja, ka paļaušanās uz brīvprātīgajiem kaujiniekiem valsts aizsardzībā izraisīja konflikta pagarināšanos un tā sadārdzināšanos gan naudas, gan zaudēto dzīvību ziņā.

Starp slavenākajiem armijas lauka komandieriem bija Nataniels Laions (pirmais Savienības ģenerālis, kurš kara laikā tika nogalināts kaujā), Viljams Rouzrenss, Džordžs Henrijs Tomass un Viljams Šērmens. Citi, ar mazāku kompetenci, bija Bendžamins F. Batlers.

 Dienvidu unionisti 
Dienvidnieki, kuri Pilsoņu kara laikā bija pret konfederāciju, bija pazīstami kā Dienvidu unionisti. Viņus sauca arī par Savienības lojālistiem vai Linkolna lojālistiem. Vienpadsmit konfederācijas štatos tādos štatos kā Tenesī (īpaši Austrumtenesī), Virdžīnijā (kurā tajā laikā ietilpa Rietumvirdžīnija) un Ziemeļkarolīnā dzīvoja vislielākais unionistu skaits. Daudzos Dienvidu Apalaču apgabalos arī bija Savienību atbalstošs noskaņojums. Apmēram 100 000 vīru, kas dzīvoja konfederācijas kontrolētajos štatos, dienēja Savienības armijā vai savienības partizānu grupās. Lai gan dienvidu unionisti nāca no visām sabiedrības šķirām, lielākā daļa sociālā, kultūras un ekonomiskā ziņā atšķīrās no reģionā dominējošās pirmskara plantatoru klases.Scott, E. Carele. Southerner vs. Southerner: Union Supporters Below the Mason-Dixon Line. Warfare History Network. Retrieved August 1, 2022.

 Armijas etniskais sastāvs 
Vietējie baltie amerikāņi veidoja aptuveni divas trešdaļas Savienības armijas karavīru sastāva, un pārējo daļu veidoja daudzas dažādas etniskās grupas, tostarp liels skaits imigrantu. Apmēram 25% balto vīriešu, kas dienēja Savienības armijā, bija dzimuši ārpus Amerikas. Vislielāko imigrācijas pieplūduma līmeni ASV piedzīvoja 1850. gados, un lielākā daļa šo cilvēku pārcēlās uz ziemeļaustrumu štatiem.

Starp šiem imigrantiem vācieši veidoja lielāko grupu ar miljonu ieceļotāju no 1850. līdz 1860. gadam, no kuriem daudzi bija četrdesmit astoņi. Tajā pašā laika posmā ieradās gandrīz tikpat daudz īru imigrantu.Germans in the Civil War: The Letters They Wrote Home. (2009). United States: University of North Carolina Press. p. 2 Imigrantu karavīri bija vieni no entuziastiskākajiem Savienības armijā ne tikai no vēlmes palīdzēt glābt viņus pieņēmušo valsti, bet arī apliecināt savu patriotismu pret to.Axelrod, A. (2017). Armies South, Armies North. United States: Lyons Press. p. 72-73 Lai palīdzētu nostiprināt imigrantu entuziasmu un lojalitāti Savienībai, no šīm kopienām armijā tika iecelti vairāki ģenerāļi, tostarp Francs Sigels un Maikls Korkorans.

+Savienības armijas etniskais sastāvsSkaitsIzcelsme1 400 000 Baltie amerikāņi216 000 vācieši/vācu izcelsmes amerikāņi210 000 Afroamerikāņi150 000 Īri18 000 — 50 000 kanādiešu izcelsmes amerikāņi50 000 angļi49 000 Citi (Skandināvi, Itāļi, Ebreji, Meksikāņi, Poļi, Amerikas indiāņi)40 000 Franči/Frankokanādieši

Daudzi imigrantu karavīri izveidoja savus etniskos pulkus, piemēram, Īru brigādi, tostarp 69. Ņujorkas, 63. Ņujorkas, 88. Ņujorkas, 28. Masačūsetsas, 116. Pensilvānijas pulkus; Šveices strēlnieki (15. Misūri pulks); The Gardes de Lafayette (55. Ņujorkas pulks); Garibaldi gvarde (Ņujorkas 39. pulks); Martinesa milicija (1. Ņūmeksikas pulks); poļu leģions (58. Ņujorkas pulks); vācu reindžeri; Sigela strēlnieki (52. Ņujorkas pulks, vēlāk 7.); Cameron Highlanders (79. Ņujorkas brīvprātīgo kājnieku pulks); un Skandināvijas pulks (15. Viskonsinas pulks). Bet lielākoties ārzemēs dzimušie karavīri bija izkaisīti kā atsevišķi pa vienībām.

 Virsnieku dienesta pakāpes un zīmotnes 
 1861—1864 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px ĢenerālmajorsArmijas komandējošais Ģenerālmajors Brigādes ģenerālis Pulkvedis Pulkvežleitnants Majors Kapteinis Pirmais leitnants Otrais leitnants 1864—1866 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px 100px Ģenerālleitnants Ģenerālmajors Brigādes ģenerālis Pulkvedis Pulkvežleitnants Majors Kapteinis Pirmais leitnants Otrais leitnants

 Zemāko apakšvirsnieku un karavīru dienesta pakāpes un zīmotnes 
 Enlisted Rank Structure Seržants-majors Kvartermeistars seržants Ordinētais seržants Pirmais seržants Seržants Kaprālis Muzikants Ierindnieks 80px 80px 80px 80px 80px 80px zīmotnes nebija zīmotnes nebija

 Dezertēšana un rekrutēšanas nemieri 
Dezertēšana bija liela problēma abām karojošajām pusēm pusēm. Ikdienas kara grūtības, piespiedu marši, slāpes, smacējošs karstums, slimības, atalgojuma kavēšanās, rūpes par ģimeni, nepacietība aizmugures dienesta vienmuļībā un bezjēdzībā, panika kaujas priekšvakarā, kara noguruma sajūta, uzticības trūkums komandieriem un bailes no sakāves (īpaši Savienības armijas sākuma gados), tas viss pazemināja Savienības armijas morāli un palielināja dezertēšanu.Chris Walsh, "'Cowardice Weakness or Infirmity, Whichever It May Be Termed': A Shadow History of the Civil War." Civil War History (2013) 59#4 pages: 492—526.Online
1861. un 1862. gadā karš Savienības armijai gāja slikti, un pēc dažiem avotiem notika pat 180 000 dezertēšanas gadījumu. 1863. un 1864. gadā, rūgtākajos divos kara gados, Savienības armija katru dienu cieta vairāk nekā 200 dezertēšanas gadījumus, kopā 150 000 dezertēšanas šajos divos gados. Tādējādi kopējais Savienības armijas dezertēšanas skaits četros kara gados ir gandrīz 350 000 militārpersonu. Izmantojot šos skaitļus, 15% Savienības karavīru kara laikā dezertēja. Oficiālie skaitļi liecina, ka Savienības armijas dezertieru skaits visā karā ir 200 000 jeb aptuveni 8% Savienības armijas karavīru. Tā kā dezertēšana tiek definēta kā patvarīga vienības pamešana uz 30 vai vairāk dienām un daži karavīri atgriezās šajā laika periodā, kā arī daži dezertieri tiek apzīmēti kā pazuduši karadarbībā vai otrādi, precīzu skaitu ir grūti noteikt. Daudzi vēsturnieki lēš, ka Savienības armijas "īstais" dezertēšanas līmenis ir no 9 līdz 12%."Desertion (Confederate) during the Civil War". encyclopediavirginia.org. Retrieved October 13, 2017. Apmēram 1 no 3 dezertieriem atgriezās savos pulkos vai nu brīvprātīgi, vai pēc arestēšanas un atsūtīšanas atpakaļ. Daudzi dezertieri bija profesionāli "samaksas lēcēji", kuri iesaistījās armijā, lai savāktu naudas prēmiju un pēc tam dezertētu, lai darītu to pašu citā vienībā. Ja netiks pieķerts un sodīts ar nāvi, šis noziegums varēja ienest labu naudiņu.Shannon Smith Bennett, "Draft Resistance and Rioting." in Maggi M. Morehouse and Zoe Trodd, eds., Civil War America: A Social and Cultural History with Primary Sources (2013) ch 1

Īru imigranti bija galvenie dalībnieki slavenajos 1863. gada "Ņujorkas rekrutēšanas nemieros".Adrian Cook, The armies of the streets: the New York City draft riots of 1863 (1974). Demokrātu politiķu mudinātās retorikas uzbudināti,McPherson, James M. (1996). Drawn with the Sword: Reflections on the American Civil War. New York: Oxford University Press, Inc. pp. 91—92. ISBN 978-0-19-509679-8. Nemiernieki pārsvarā bija īru katoļu imigranti un viņu bērni. Viņi galvenokārt uzbruka Ņujorkas melnādaino iedzīvotāju pārstāvjiem. Jau gadu demokrātu līderi saviem īru izcelsmes amerikāņu vēlētājiem stāstīja, ka ļaunie “melnie republikāņi” karo, lai atbrīvotu vergus, kas nāks uz ziemeļiem un atņems īru strādnieku darbu. Melno ostas strādnieku izmantošana kā streiklaužu nesenajā Īrijas doku strādnieku streikā padarīja šo apsūdzību ticamu. Izredzes tikt iesauktiem cīņā par vergu atbrīvošanu padarīja īrus vēl uzņēmīgākus pret demogoģisko politiķu retoriku. īri pirms kara sākuma bija izrādījuši vislielāko atbalstu dienvidu mērķiem un ilgu laiku iebilda pret abolicionismu un brīvajiem melnādainajiem iedzīvotājiem, uzskatot tos par konkurenci par darbavietām un vainojot tos par algu samazināšanu. Apgalvojot, ka karš bija tikai augstākās klases abolicionistu karš, lai atbrīvotu vergus, kuri varētu pārcelties uz ziemeļiem un konkurēt par darbu un mājokli, nabadzīgākās klases neatbalstīja projektu, īpaši tādu, no kura bagātāks cilvēks varētu iegādāties atbrīvojumu no dienesta armijā. Nabagie izveidoja klubus, kas saviem nelaimīgajiem biedriem iepirka atbrīvojumus no dienesta. Rekrutēšanas likuma rezultātā vairākās ziemeļu pilsētās sākās nemieri, no kuriem vissmagāk cieta Ņujorka. 1863. gada vasarā nemieros, kuros galvenokārt bija īru imigranti, bet vissmagākā vardarbība notika jūlijā Getisburgas kaujas laikā. Pūlis aizdedzināja afroamerikāņu baznīcas un krāsaino bāreņu patvertnes, kā arī ievērojamu protestantu abolicionistu mājas. Tiek ziņots, ka strādnieki, izšaujot divus Gatlinga ieročus, pūli atvairīja no savienību atbalstošā laikraksta New York Tribune birojiem. Galvenie nemieru upuri bija afroamerikāņi un verdzības apkarošanas kustības aktīvisti. Vēl pirms uzvaras Getisburgā valdība varēja pilsētā iesūtīt Savienības armiju; un dažām vienībām nācās atklāt uguni, lai apspiestu vardarbību un apturētu nemierniekus. Tiek lēsts, ka upuru skaits sasniedza 1000 nogalināto vai ievainoto.Iver Bernstein, The New York City Draft Riots: Their Significance for American Society and Politics in the Age of the Civil War (1990) Vidusrietumu lauku rajonos un Pensilvānijas ogļu reģionos arī notika daži nelieli rekrutēšanas nemieri.Kenneth H. Wheeler, "Local Autonomy and Civil War Draft Resistance: Holmes County, Ohio." Civil War History. v.45#2 1999. pages 147+ online edition

 Galerija 

 Skatīt arī 
 ASV Pilsoņu karā izmantoto ieroču saraksts
 Kavalērijas korpuss (Savienības armija)

 Atsauces un piezīmes 

 Ārējās saites 
 Civil War Home: Ethnic groups in the Union Army
 "The Common Soldier", HistoryNet
 A Manual of Military Surgery, by Samuel D. Gross, MD (1861), the manual used by doctors in the Union Army.
 Union Army Historical Pictures
 U.S. Civil War Era Uniforms and Accoutrements
 Louis N. Rosenthal lithographs, depicting over 50 Union Army camps, are available for research use at the Historical Society of Pennsylvania.
 Official Army register of the Volunteer Force 1861; 1862; 1863; 1864; 1865
 Civil War National Cemeteries 
 Christian Commission of Union Dead
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 1—8
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 9—12
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 13—15
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 16—17
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volume 18
 Roll of Honor: names of Soldiers who died in Defense of the Union Volume 19
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 20—21
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 22—23
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in Defense of the Union Volumes 24—27
 Roll of Honor: Names of Soldiers who died in defense of the Union Volumes XXVII

Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:Amerikas pilsoņu karš
Kategorija:ASV Armija