Pļusi

Pļusi (), agrāk latviešu valodā arī Pļusa vai Plusi, ir agropilsētiņa Baltkrievijas Vitebskas apgabala Braslavas rajona Pļusu ciema padomē. Izvietojusies Pļusu ezera dienvidu krastā, vietējas nozīmes ceļu H2112 un H16105 krustojumā. Atrodas 1,5 km no Latvijas robežas un 27 km no rajona centra Braslavas.

 Vēsture 

 Viduslaiki 
Saskaņā ar Livonijas un Lietuvas lielkņazistes pēdējo, 1545. gada, robežlīgumu, teritorija, kurā atrodas mūsdienu Pļusi, ietilpa Livonijas ordeņvalsts Daugavpils komturejā. Līdz ar Viļņas ūnijas noslēgšanu 1561. gadā arī šī teritorija de jure nonāca Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā.Jakovļeva, M. Kurzemes Hercogistes pārvalde, teritorija, robežas un metālieguves manufaktūras (1561—1795) Rīga, 1999. 221.

Livonijas karš veicināja vardarbību lielkņazistes pierobežā, kā rezultātā Lietuvas muižniecība patvaļīgi pārbīdīja robežu un piesavinājās daļu Aizlauces draudzes novada zemju. Vairākkārt plānotā robežu pārskatīšanas komisija karadarbības un citu ārēju apstākļu dēļ nekad tā arī nesanāca. Hercogistes dienvidu robeža uz austrumiem no Kurcuma palika nepārskatīta līdz pat Trešajai Polijas dalīšanai 1795. gadā, kad faktiski pastāvošā Kurzemes hercogistes robeža kļuva par oficiālo Kurzemes guberņas robežu Krievijas Impērijas sastāvā, un secīgi kļuva par pamatu mūsdienu Latvijas valsts robežu izveidē.

Pēc 1566. gada teritorija faktiski nonāca Polijas—Lietuvas Viļņas vaivadijas Braslavas apriņķa pārvaldībā.Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Кадэты — Ляшчэня / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (галоўны рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. — Мн.: БелЭн. ISBN 985-11-0041-2

 Jaunie laiki 
Ciems pirmoreiz minēts 16. gadsimta otrajā pusē kā Perasvecica. Pēc vēsturnieka Aleksandra Zimina domām Pļusos cēlies 16. gadsimta rakstnieks un filozofs Ivans Perasvetavs. 1784. gadā Pļusi minēti kā brīvciems ar muižu. Tajā saimniekoja Salmanoviču dzimta, kas 1770. gadā uzcēla pirmo katoļu baznīcu. 18. gadsimta beigās draudzei piederīgas bija 108 sētas, bet 1845. gadā draudzē bija  ticīgie.

Līdz ar Trešo Polijas dalīšanu 1795. gadā Pļusi nonāca Krievijas Impērijas Viļņas guberņas Braslavas apriņķī,Plusy, wieś, pow. nowoaleksandrowski, gm. Krasnogórka, [iekš:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol — Wola Justowska, Varšava 1902, 458. lpp. bet 1843. gadā apriņķa centru pārcēla uz Novoaleksandrovsku, un apriņķi pievienoja Kauņas guberņai. 1854. gadā Pļusos izveidojās ebreju zemnieku kolonija. 20. gadsimta sākumā baznīcu pārbūvēja neoromānikas stilā.

 20. gadsimts 
Pirmā pasaules kara laikā, no 1915. gada beigām līdz 1918. gada februārim frontes līnija atradās ciema tiešā tuvumā. 1918. gada februārī Pļusus ieņēma Vācijas Impērijas karaspēks. Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas Vācijas okupētajās teritorijās  pasludināja Baltkrievijas Tautas Republiku, kas par savu teritoriju uzskatīja zemes līdz Daugavpilij, ieskaitot, un secīgi arī Pļusus. Savukārt pēc Vācijas kapitulācijas teritoriju 1918. gada decembrī atguva Padomju Krievija, kas  pasludināja tās sastāvā ietilpstošas Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidi, taču jau  tā apvienojās ar Lietuvas Padomju Republiku, izveidojot Lietuvas—Baltkrievijas PSR.

Poļu—padomju kara laikā 1919. gada augusta beigās teritoriju ieņēma Polijas armija. Kad  sākās Sarkanās armijas uzbrukums, Polijas armijas apakšgrupa Dzwina 5. jūlijā atkāpās. Okupētajās teritorijās  no jauna izveidoja Baltkrievijas SPR. Pēc Rīgas miera līguma parakstīšanas  Pļusi galīgi nonāca Polijas Republikas sastāvā, kur tie ietilpa Navahrudakas vaivadijas, bet no 1926. gada Viļņas vaivadijas Braslavas apriņķa Pļusu gminā.Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej: opracowany na podstawie wyników pierwszego powszechnego spisu ludności z dn. 30 września 1921 r. i innych źródeł urzędowych., t. 7, część 2, 1924, 11. lpp.Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, t. 1, Varšava 1938, 11. lpp. 1921. gadā Pļusos 20 sētās dzīvoja 88 iedzīvotāji, no kuriem 44 bija jūdaisti un 44 — Romas katoļi. No pēdējiem 32 bija poļi, 10 baltkrievi un 2 citu tautību pārstāvji. 1931. gadā Pļusos bija baznīca, sinagoga, pasts, veikali un 27 sētas, kurās dzīvoja 135 iedzīvotāji. Starpkaru periodā pie Latvijas—Polijas robežas Pļusos darbojās robežsardzes iecirknis ar posteni.Marek Jabłonowski, Bogusław Polak: Polskie formacje graniczne 1918−1839. Dokumenty organizacyjne, wybór źródeł. Tom II. Košalina 1999, 171. lpp.

Otrā pasaules kara Polijas kampaņas gaitā 1939. gada septembrī Pļusi nonāca Padomju Savienības Baltkrievijas PSR sastāvā.  to iekļāva jaunizveidotajā Viļejkas apgabala Braslavas rajona Pļusu ciema padomē. No 1941. gada jūnija līdz 1944. gadam Pļusi atradās Trešā reiha okupācijā un ietilpa Ostlandes Glubokojes apriņķī, kad to atkal okupēja padomju armija un iekļāva Baltkrievijas PSR sastāvā.

 Padomju Savienības ieceltā Polijas marionešu valdība ratificēja līgumu par Polijas un Padomju Savienības republiku robežu grozīšanu, ar ko Polija atteicās no savām teritorijām uz austrumiem no Kerzona līnijas, tai skaitā Pļusiem.

Kopš 1991. gada Pļusi ir daļa no neatkarīgās Baltkrievijas. 1998. gadā Pļusos bija 110 sētas, kurās dzīvoja 265 iedzīvotāji. 2000. gados Pļusi saņēma agropilsētiņas statusu.

 Iedzīvotāji 

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Baltkrievijas agropilsētiņas
Kategorija:Vitebskas apgabals
Kategorija:Pļusu ciema padome