Pārlatviskošana

Pārlatviskošana jeb letonizācija ir nelatviešu iekļaušanās latviešu tautā, pieņemot tās valodu, kultūru un identitāti.

Vēsturiski pārlatviskošanās visvairāk skārusi mūsdienu Latvijas teritoriju apdzīvojušos Baltijas somus (vendus, lībiešus un krieviņus). Pārlatviskošanas politika pastiprinājās autoritārajā Kārļa Ulmaņa režīmā. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā, pārlatviskošanās atkal aktualizējās. Valsts īstenoja politiku, kas veicināja latviešu valodas apguvi un izmantošanu sabiedriskajā dzīvē, izglītībā un darbavietās. Likumdošanas līmenī tika pieņemti normatīvie akti, kas noteica latviešu valodu kā vienīgo valsts valodu, kā arī prasības valodas zināšanām publiskajā sektorā strādājošajiem. Tāpat tika palielināts latviešu valodas stundu skaits skolās un universitātēs, nodrošinot, ka jaunā paaudze saņem pietiekamas zināšanas latviešu valodā. Lai veicinātu latviešu valodas apguvi, tika organizēti dažādi valodas kursi un apmācības programmas gan pieaugušajiem, gan bērniem.

2014. gadā Saeima pieņēma Satversmes preambulu, kas raksturo Latviju kā valsti, kuras mērķis ir latviešu nācijas, kultūras un valodas attīstība, un viens no preambulas autoriem Egils Levits ir norādījis, ka ‟gandrīz nevienā no vecajām Eiropas valstīm minoritātes no valsts puses netika un arī mūsdienās netiek atbalstītas: nav ne minoritāšu skolu, ne partiju. Minoritātes ilgstošā laika posmā dabiski asimilējas valstsnācijā. Vēlme un vajadzība palikt no valstsnācijas atšķirīgai minoritātei ar laiku, paaudzēm nomainoties, samazinās, tā var arī izzust pilnībā”.

 Skatīt vēl 
 Pārtautošana
 Polonizācija
 Pārvācošana
 Pārkrievošana

 Atsauces 

Kategorija:Pārtautošana
Kategorija:Latvijas vēsture
Kategorija:Latvijas politika