Tautas latīņu valoda

Tautas latīņu valoda, latīņu sarunvaloda jeb vulgārā latīņu valoda () bija latīņu valodas sarunvalodas paveids, kas bija izplatīts Itālijā un vēlāk arī citās Romas impērijas provincēs. To pretnostatī literārajai latīņu valodai, jo romāņu valodu priekštece ir tieši latīņu sarunvaloda, nevis klasiskā latīņu valoda.

Savu vislielāko ģeogrāfisko izplatību latīņu valoda sasniedza mūsu ēras 3. gadsimtā, Romas impērijas zenīta laikā. No 3. gadsimta beigām un jo īpaši no 5. līdz 7. gadsimta, Lielās tautu staigāšanas laikā, latīņu valodas izplatības robežas ievērojami saruka. Piemēram, Ziemeļāfrikā latīņu valodu pilnībā aizstāja arābu valoda, bet Lielbritānijā — ģermāņu dialekti (lai gan vietējai latīņu valodai bija ievērojama ietekme uz vietējām ķeltu valodām). Reģionus, kuros pakāpeniski izzuda latīņu valoda (Panonija, Illirija, Britānija, Ģermānija, romiešu Āfrika), apzīmēja kā Romania submersa.

 Priekšvēsture 
Pirmā gadsimta beigās p.m.ē. romieši bija iekarojuši visu Vidusjūras baseinu un iekarotajās provincēs izveidojuši simtiem koloniju. Laika gaitā tas, kopā ar citiem faktoriem, kas veicināja lingvistiskā un kultūras asimilāciju, piemēram, politisko vienotību, biežu ceļošanu un tirdzniecību, karadienestu utt., padarīja latīņu valodu par galveno valodu visā rietumu Vidusjūrā. Paša latīņu valoda bija pakļauta tādām pašām asimilācijas tendencēm, tādējādi atšķirības starp tās paveidiem līdz impērijas sabrukumam, iespējams, bija samazinājušās nekā pirms tā.

Arābu kalifāta rašanās 7. gadsimtā iezīmēja galīgo romiešu dominēšanas beigass Vidusjūrā. Aptuveni šī gadsimta sākumā latīņu valoda sāka sašķelties romāņu pirmvalodās.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Latīņu valoda