Kauja pie Brendi stacijas

Kauja pie Brendi stacijas jeb Flītvudhilas kauja (, vai ) bija lielākā kavalērijas kauja Amerikas pilsoņu karā, kā arī lielākā kavalērijas kauja Amerikas kontinentā.https://web.archive.org/web/20130523163023/http://www.civilwar.org/aboutus/news/news-releases/2012-news/brandy-station-contract.html Notika 1863. gada 9. jūnijā Getisburgas kampaņas sākumā starp Federālo kavalēriju Alfrēda Plezantona vadībā un konfederācijas kavalēriju Džeba Stjuarta vadībā.

Plezantonam izdevās pārsteigt Stjuarta kavalēriju netālu no Brendi stacijas Virdžīnijā. Cīņa ilga 10 stundas ar mainīgiem panākumiem, galu galā savienības kavalērija atkāpās, un viņiem neizdevās atklāt ģenerāļa Lī armijas nometni netālu no Kalpeperas. Tomēr no šīs dienas federālā kavalērija sāka zināmā mērā ietekmēt kara gaitu, un Dienvidu kavalērijai beidzās absolūtas nesodāmības periods.

 Priekšvēsture 
Ziemeļvirdžīnijas armija ienāca Kalpeperas apgabalā tūlīt pēc Čanselersvilas kaujas 1863. gada maijā. Ģenerālis Lī koncentrēja savu armiju netālu no Kalpeperas pilsētas un sāka gatavoties iebrukumam Pensilvānijas štatā. Piegādes problēmas pieauga katru dienu, un Lī bija spiests iebrukt ziemeļu štatos, lai sagrābtu zirgus, aprīkojumu un pārtiku savai armijai. Tajā pašā laikā armija varētu apdraudēt Filadelfiju un Vašingtonu, veicinot pretkara noskaņojuma pieaugumu ziemeļos. 5. jūnijā Kalpeperā un tās apkārtnē tika izvietoti divi kājnieku korpusi (Longstrīta un Evela korpuss). Sešas jūdzes uz ziemeļiem Stjuarta kavalērija bija apmetusies Rapahanokas upes krastā, aizsargājot Kalpeperu no negaidītiem uzbrukumiem un ienaidnieka kavalērijas patruļām.

Dienvidu kavalērija galvenokārt bija izvietota netālu no Brendi stacijas. Stjuarts nolēma organizēt lielu militāro inspekciju savā kavalērijā. Šī pārbaude notika 5. jūnijā, un tajā piedalījās 9000 jātnieku un 4 zirgu artilērijas baterijas. Tajos bija attēlots uzbrukums Inlet stacijai, kas atrodas 3 kilometrus uz dienvidrietumiem no Brendi stacijas (lauks, kurā notika pārbaude, ir palicis neskarts līdz mūsdienām).

Ģenerālis Lī nevarēja ierasties uz apskati, tāpēc apskate vēlāk tika atkārtota viņa klātbūtnē 8. jūnijā regulāras parādes veidā bez simulētas kaujas. Lī lika nākamajā dienā veikt reālu kaujas reidu ienaidnieka pozīcijām, un, ņemot vērā šo reidu, Stjuarts nosūtīja karavīrus atpūsties nometnē netālu no Brendi stacijas.

 Plezantona plāns un pretinieku spēku samērs 
Brendi stacijā Stjuartam bija aptuveni 9500 vīru piecās kavalērijas brigādēs: 1. Veida Hemptona brigāde, 2. Rūnija Līotrais Roberta Lī dēls brigāde 3. Beverlija Robertsona brigāde, 4. Viljama Džounsa brigāde 5. ģenerāļa Tomasa Munforda brigāde, turklāt Stjuartam bija sešas zirgu artilērijas baterijas majora Roberta Bekhema vadībā.
Neviens nometnē nezināja, ka šajā laikā Rapahanokas upes ziemeļu krastā bija sapulcējušies 11 000 ziemeļnieku kavalēristu. Potomakas kavalērijas korpusa armiju komandēja ģenerālmajors Alfrēds Plezantons, kurš savus spēkus apvienoja divos spārnos, vienu no tiem uzticot ģenerālim Džonam Bufordam, bet otru ģenerālim Deividam Gregam. Šiem spēkiem tika norīkota V korpusa kājnieku brigāde.

Buforda spārnā bija viņa paša 1. kavalērijas divīzija, rezerves brigāde majora Čārlza Vaitinga vadībā un Edelberta Eimsa kājnieku brigāde (3000 vīru). Ģenerāļa Grega spārnu veidoja 2. kavalērijas divīzija (pulkvedis Alfrēds Dafijs), 3. kavalērijas divīzija paša Grega vadībā un Deivida Rasela kājnieku brigāde. Potomakas armijas komandieris Džozefs Hukers uzzināja par dienvidu kavalērijas apskatu un uzskatīja to par gatavošanos reidam uz savas armijas pozīcijām. Viņš nekavējoties pavēlēja Plezantonam uzsākt pretuzbrukumu, lai "izkaisītu un iznīcinātu" ienaidnieku.

Plezantona plāns paredzēja dubultu triecienu pret ienaidnieku. Buforda spārnam bija jāšķērso upe Beverlifordā, 3 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Brendi stacijas. Tajā pašā laikā Gregam jāšķērso Kellijas Fords 10 kilometrus lejup pa straumi un jāsasniedz stacija no dienvidiem. Plezantons uzskatīja, ka dienvidu kavalērija būs dubultā ielenkta un pārņemta ar pārākiem spēkiem. Tomēr, trūka pietiekamas izlūkošanas informācijas, viņam bija slikta izpratne par ienaidnieka stāvokli un spēku, un viņš izdarīja nepareizu pieņēmumu, ka Federālos spēkus ievērojami pārspēj Stjuarta kavalērija.

 Kauja 

9. jūnijā pulksten 4:30 Buforda kolonna biezā miglā šķērsoja Rapahanokas upi un no Beverlijas Fordas izdzina konfederācijas piketus. Tas bija pirmais pārsteigums dienvidniekiem tajā dienā. Džonsa brigāde, apšaudes pamodināta, metās kaujā praktiski neapbruņojusies un nesagatavotiem zirgiem. Viņi trāpīja vadošajai brigādei (Bendžamina Deivisa pulkam) tieši uz Beverlifordas ceļa un kādu laiku apturēja virzību, un pats pulkvedis Deiviss kaujā gāja bojā. Federālā brigāde tika apturēta tieši pirms zirgu artilērijas pozīcijām, kas gandrīz nonāca gūstā. Artilēristi paguva ripināt divus lielgabalus un atklāja uguni uz Buforda kavalēristiem, ļaujot atlikušos lielgabalus atsaukt saviem galvenajiem spēkiem. Artilērija ieņēma divus kalnus pa labi un pa kreisi no Beverly Ford ceļa, Džonsa vīri pulcējās pa kreisi no baterijām, bet Hemptona brigāde izkārtojās labajā pusē.

6. Pensilvānijas kavalērijas pulks uzbruka Sv. Džeimsa baznīcas baterijai un šajā neveiksmīgajā uzbrukumā cieta milzīgus zaudējumus — lielākos šajā kaujā. Daži dienvidnieki vēlāk 6. pulka uzbrukumu raksturoja kā kara "spožāko un krāšņāko" uzbrukumu. (Pilsoņu kara kaujās jātnieki parasti nokāpa no zirgiem un cīnījās kājām, bet Brendi stacijā pārsteiguma un haosa dēļ kavalēristi palika seglosEicher, David J. The Longest Night: A Military History of the Civil War. New York: Simon & Schuster, 2001. С. 492.) Bufords mēģināja uzbrukt ienaidnieka kreisajam flangam un iznīcināt artilēriju, kas bloķēja tiešo ceļu uz Brendi staciju. Tomēr viņa ceļā bija Rūnija Lī brigāde, no kuras daļa nokāpa no zirgiem un ieņēma pozīcijas aiz akmens sētas mūra. Pēc smagiem zaudējumiem federāļiem izdevās atgūt akmens sienu. Dienvidnieki sāka atkāpties un pēkšņi saskārās aci pret aci ar veselu ziemeļnieku kavalērijas divīziju — 2800 cilvēku —, kas viņiem tuvojās tieši no aizmugures. Tā bija Grega divīzija, kurai šī tikšanās ar pretinieku arī bija pārsteigums.

Grega sākotnējais nodoms bija šķērsot Kellijas Fordu rītausmā, tajā pašā laikā, kad Bufords šķērsoja Beverliju. Taču viņu aizkavēja Dafija divīzijas pazušana, kas bija apmaldījusies. Ģenerālis Gregs zaudēja divas stundas, kad viņš pārvietojās pa ceļu uz Brendi staciju, viņš konstatēja, ka ceļu bloķēja Robertsona konfederātu brigāde. Gregs atrada citu, pilnīgi neapsargātu ceļu, tālākai virzībai, un viņa vadošā brigāde (pulkvedis Persijs Vindhems) sasniedza Brendi staciju pulksten 11:00. Viņš atradās diezgan tuvu vietai, kur jau norisinājās kauja, bet starp viņu un kaujas lauku atradās Flītvudhilas pakalns, Stjuarta galvenā mītne iepriekšējā vakarā. Stjuarts un viņa karavīri šajā laikā devās uz kaujas vietu, atstājot tikai 6 mārciņas smagu haubici uz kalna kores bez munīcijas. Stjuarta adjutants, majors Henrijs Makklelans, izsauca leitnantu Džonu Kārteru ar saviem artilēristiem un lika viņam ieņemt grēdas virsotni. Tā kā viņa īpašumā bija vairāki šāviņi, Kārteram bija jāattur federālie spēki, līdz Stjuarts nosūtīja dažas vienības uz kalna grēdu. Un Kārteram tas gandrīz izdevās: vairāki precīzi šāvieni piespieda Vindhema karavīrus apstāties.

Ziemeļnieki sūtīja uz priekšu kaujiniekus, lai apklusinātu pretinieka artilēriju, pēc kā brigāde uzsāka uzbrukumu, uzrāpās kalna rietumu nogāzē un gandrīz sasniedza virsotni, kad pēkšņi sastapās ar Džonsa brigādes atkāpjošajiem karavīriem, kas skrēja viņiem pretī tieši no augšas.

Šajā laikā ģenerāļa Grega otrā brigāde Džadsona Kilpatrika vadībā nedaudz virzījās uz austrumiem un uzbruka Flītvudas kalna dienvidaustrumu nogāzei. Šeit viņi atklāja Hemptona kavalērijas brigādi. Izcēlās haotiska kauja, un kalns vairākas reizes mainīja īpašniekus. Rezultātā konfederāti attīrīja kalnu no ienaidnieka un sagūstīja trīs lielgabalus.

Pulkveža Dafija mazo divīziju (1200 vīru) aizkavēja divi ienaidnieka pulki netālu no Stīvensburgas un galu galā tie ieradās kaujas laukā pārāk vēlu.

Tikmēr Rūnijs Lī arī atkāpās uz Flītvudhilu, kur turpināja aizturēt Buforda uzbrukumu. Saulrietā, Fichjū Lī brigādes pastiprināts, viņš uzsāka pretuzbrukumu Buforda pozīcijai, un tajā laikā Plezantons pavēlēja spēkiem atkāpties un desmit stundu ilgā kauja beidzās. Salmon, John S. The Official Virginia Civil War Battlefield Guide. Mechanicsburg, PA: Stackpole Books, 2001. С. 202

 Kaujas iznākums 
Kaujā federālā kavalērija zaudēja 907 cilvēkus (69 nogalināti, 352 ievainoti, 486 pazuduši, lielākoties sagūstīti); dienvidnieki kopumā zaudēja 523 cilvēkus.

Kopumā kaujā bija iesaistīti aptuveni 20 500 cilvēku. Starp upuriem bija ģenerāļa Roberta Lī dēls Viljams Henrijs Lī (pazīstams kā Rūnijs Lī), kurš tika nopietni ievainots augšstilbā. Viņš tika nosūtīts uz Hikorihilu netālu no Hannoveres tiesas nama, kur 26. jūnijā nokļuva ziemeļnieku rokās un 8 mēnešus pavadīja ieslodzījumā.

Stjuarts apgalvoja, ka cīņa beidzās ar konfederācijas uzvaru, jo viņš paturēja kaujas lauku un atvairīja Plezantona uzbrukumu. Taču sabiedriskā doma dienvidos uztvēra ziņas par šo kauju ārkārtīgi negatīvi. Arī ziemeļnieki negatīvi reaģēja uz savu kavalēristu rīcību. Padotie nosodīja Plezantonu par to, ka tas nav pietiekami aktīvi rīkojusies pret Stjuartu. Hukers pavēlēja viņam "izkaisīt un iznīcināt" ienaidnieka kavalēriju netālu no Kalpeperas, tomēr Plezantons apgalvoja, ka viņam tika pavēlēts veikt "izlūkošanu ar kauju Kalpeperas virzienā".

Džons Mosbijs rakstīja: "Plezantons atkārtoja austriešu manevru pie Rivoli, veidojot divas kaujas līnijas, un Stjuarts izdarīja to pašu, ko darīja Napoleons, kad viņam uzbruka no priekšpuses un sāna un tika gandrīz ielenkts — sita un sakāva uzbrucējus, pirms tie apvienojās."

Pirmo reizi visā karā federālā kavalērija pēc spēku samēra bija līdzvērtīga dienvidu kavalērijai. Stjuarts cieta zināmu pazemojumu, kad viņš tika pakļauts diviem negaidītiem uzbrukumiem, lai gan kavalērija pastāv tieši, lai novērstu šādus uzbrukumus. Šeit viņš pieļāva savu pirmo kļūdu, un vēlāk Getisburgas kampaņas laikā viņš pieļāva otro kļūdu.

 Atsauces 

 Literatūra 
 Beattie, Dan. Brandy Station, 1863: First Step Towards Gettysburg. Oxford: Osprey Publishing, 2008. .
 Gerleman, David J. Warhorse! Union Cavalry Mounts. North & South Magazine (January 1999).
 McKinney, Joseph W. Brandy Station, Virginia, June 9, 1863: The Largest Cavalry Battle of the Civil War. Jefferson, NC: McFarland & Co., 2006. .
 Starr, Stephen Z. The Union Cavalry in the Civil War. Vol. 2, The War in the East from Gettysburg to Appomattox 1863—1865. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1981. .

 Ārējās saites 
 Brandy Station Foundation home page 
 Brandy Station seminar by Eric J. Wittenberg at the Gettysburg Discussion Group website 
 Battle of Brandy Station: Battle maps, photos, history articles, interviews, and battlefield news  (Civil War Trust) 

Kategorija:ASV vēsture
Kategorija:Amerikas pilsoņu karš
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos