Islāms un kristietība

Islāms un kristietība ir divas no pasaules lielākajām reliģijām. Gan islāms, gan kristietība tiek klasificētas kā Ābrama reliģijas (kā arī jūdaisms), jo tās uzskata Ābramu par ciltstēvu, to izcelsme ir Tuvajos Austrumos. 

 Vēsture 
622. gadā sākās islāma kalendārs (Hidžra) ar pravieša Muhameda pārcelšanos no Mekas uz Medīnu. 630. gadā Muhameds iekaroja Meku un izveidoja islāmu kā galveno reliģiju Arābijas pussalā. Šajā periodā kristieši un ebreji, kas dzīvoja Arābijas pussalā, atradās musulmaņu valdībā un baudīja statusu "Raksta cilvēki", kas nodrošināja viņiem noteiktas reliģiskas tiesības un brīvības, maksājot dziziju (ne-musulmaņu nodokli). Tajā laikā daži kristieši uzskatīja musulmaņus par “viltus pravieša” Muhameda sekotājiem, uzskatot viņu reliģiju par sava veida novirzi no kristietības. 

Viduslaikos daži kristiešu autori, piemēram, Damaskas Joans (ap 676—749), rakstīja par islāmu kā par “kristiešu ķecerību”. Damaskas Joans, viens no pirmajiem kristiešu teologiem, kas plaši rakstīja par islāmu, uzskatīja to par izkropļotas kristietības formu. 

Islāms ātri izplatījās Tuvajos Austrumos, Ziemeļāfrikā un Spānijā, kas izraisīja būtiskas teritorijas un kultūras izmaiņas. 1096.—1291. gadā notika Krusta kari, ko uzsāka kristīgās Eiropas valstis ar mērķi atgūt Svēto zemi (īpaši Jeruzalemi) no musulmaņiem. Dažās teritorijās, piemēram, Andalusā (musulmaņu Spānijā), kristieši, musulmaņi un ebreji dzīvoja blakus, kas veicināja kultūras apmaiņu. 

15.—17. gadsimtā Osmaņu impērija, musulmaņu valsts, paplašināja savu teritoriju uz Balkāniem un Austrumeiropu, kas radīja jaunas formas mijiedarbībai ar kristīgajiem tautām. Šajā laikā Eiropā notika Renesanse, un daži zinātnieki pievērsās arābu tulkojumiem no antīkās literatūras.

18. gadsimtā Eiropas lielvalstis sāka koloniālo ekspansiju musulmaņu teritorijās Āfrikā un Āzijā, kas radīja jaunas spriedzes attiecības. Tajā pašā laikā kristiešu misionāri aktīvi izplatīja reliģiju arī musulmaņu zemēs.

Pēc Osmaņu impērijas un koloniālo impēriju sabrukuma radās jaunas nacionālās valstis, kas mainīja kristiešu un musulmaņu mijiedarbības dinamiku. 20. gadsimtā notika gan konflikti (piemēram, arābu-izraēliešu konflikts, kari Irākā un Afganistānā), gan centieni veidot dialogu un sadarbību starpreliģiju līmenī.

 Kopīgās iezīmes 

 Abas reliģijas atzīst monoteismu, proti, ticību vienam Dievam.
 Abas reliģijas atzīst daudzus kopīgus praviešus, piemēram, Ābraamu (Ibrahimu), Mozu (Musu), Noasu (Nuhu) un citus.
 Abām reliģijām ir svētie raksti, kas satur Dieva vārdu un vadlīnijas cilvēka dzīvei. 
 Abas reliģijas uzsver morālu un ētisku dzīvi, palīdzību nabadzīgajiem un līdzjūtību pret citiem. Kristietībā tiek praktizēta labdarība, uzsvaru liekot uz palīdzības sniegšanu tiem, kam tā ir nepieciešama. Islāmā obligātā žēlastība (zakjats) ir viens no pieciem pīlāriem, un musulmaņu pienākums ir palīdzēt tiem, kam tas ir nepieciešams.

 Atšķirības 

 Kristietība uzsver trīsvienību, savukārt islāms stingri aizstāv absolūto monoteismu.
 Kristietībā pestīšana tiek sasniegta caur ticību Jēzum Kristum, savukārt islāmā pestīšana ir atkarīga no paklausības Dievam un labo darbu veikšanas.
 Kristietība Jēzu uzskata par Dieva Dēlu, bet islāms viņu uzskata par vienu no praviešiem (Jēzus islāmā), kamēr Muhamedu — par pēdējo pravieti.

 Ārējās saites 

Kategorija:Islāms
Kategorija:Kristietība