Nošatslēga

Nošatslēga ir mūzikas simbols, ko izmanto, lai norādītu, kādas notis ir attēlotas ar līnijām un atstarpēm uz mūzikas līnijkopām. Uzrakstot nošatslēgu, vienai no piecām līnijām vai četrām atstarpēm tiek piešķirts konkrēts tonis, kas nosaka atlikušo līniju un atstarpju augstumus.

Mūsdienu mūzikas nošu rakstībā izmantotie trīs nošu atslēgu simboli ir sol jeb G atslēga, fa jeb F atslēga un do jeb C atslēga. Novietojot šīs atslēgas uz nošu līnijas, tiek fiksēta atsauces nots uz šo līniju — fa atslēga fiksē fa (F) zem vidus do (C), do atslēga fiksē vidus do (C), sol atslēga fiksē sol (G) virs vidus do (C). Mūsdienu mūzikas notācijā sol atslēga visbiežāk tiek uzskatīta par vijoles atslēgu (novietojot sol uz līnijkopas otrās līnijas), un fa atslēga kā basa atslēga (novietojot fa uz ceturtās līnijas). C atslēga visbiežāk sastopama kā alta atslēga (novietojot vidus do uz trešās līnijas) vai tenora atslēga (vidus do uz ceturtās līnijas). Atslēga var tikt novietota atstarpē, nevis uz līnijas, taču tas notiek reti.

Dažādu nošatslēgu izmantošana ļauj rakstīt mūziku visu veidu instrumentiem un balsīm, neatkarīgi no diapazona atšķirībām. Izmantojot dažādas atslēgas dažādiem instrumentiem un balsīm, katru daļu var ērti uzrakstīt uz līnijkopas ar minimālu palīglīniju skaitu. Šim nolūkam sol atslēga tiek izmantota augstākām partijām, do atslēga vidēji augstām partijām un fa atslēga zemākām partijām. Instrumentu transponēšana var būt izņēmums — parasti visiem viena tipa instrumentiem tiek izmantota tā pati nošatslēga neatkarīgi no to skaņas augstuma. Piemēram, pat zemāk skanošajiem saksofoniem tiek izmantota alta atslēga.

Ap vidus do pastāv simetrija attiecībā uz fa, do un sol atslēgām. do atslēga definē vidus do, savukārt sol atslēga un fa atslēga attiecīgi ar kvintas intervālu definē noti virs un zem vidus do.

 Novietošana uz līnījkopas 
Šīm desmit atslēgām (divas ir līdzvērtīgas), kas novietotas uz līnijām, ir dažādi nosaukumi, balstoties uz atbisltošajiem diapazoniem, kuriem tās ir vispiemērotākās.
alt=The ten possible clefs placed on lines|center|640x640px| Desmit iespējamās atslēgas, kas novietotas uz līnijām
Mūsdienu mūzikā regulāri tiek lietotas tikai četras nošatslēgas: vijoles atslēga, basa atslēga, alta atslēga un tenora atslēga. No tiem visbiežāk izmantotās ir vijoles un basa atslēgas. Tenora atslēga tiek izmantota augšējā reģistra pierakstam vairākiem instrumentiem, kuriem parasti tiek izmantota basa atslēga, piemēram, čellam, fagotam, trombonam, savukārt alta atslēga visizteiktāk tiek izmantota tieši altam. Mūzika instrumentiem un balsīm, kas tiek transponēta par oktāvu, parasti tiek pierakstīta transponētajā augstumā, bet dažreiz tā var tikt pierakstīta ar oktāvas atslēgas palīdzību.
alt=Common clefs|center|212x212px| Parastās atslēgas
Nošatslēga Nosaukums Nots Nots atrašanās vietacenter|82x82px Sol (G) atslēga G 4 uz līnijas, kas šķērso atslēgas spirāles sākumpunktucenter|42x42px Do (C) atslēga C 4 ( vidus C ) uz līnijas, kas šķērso atslēgas centrucenter|33x33px Fa (F) atslēga F 3 uz līnijas, kas iet starp atslēgas diviem punktiem

 Atsevišķas nošu atslēgas 
Šajā sadaļā ir parādīts pilns nošatslēgu saraksts, kā arī instrumenti un vokālās partijas, kas ar tām tiek pierakstīti. Krusts (†) aiz nošatslēgas nosaukuma norāda, ka tā vairs netiek plaši izmantota.
alt=G-clef|left|109x109px| G atslēga

 Sol (G) atslēgas 

 Vijoles atslēga 
alt=Treble clef|left|133x133px| Vijoles atslēga
Vienīgā sol (G) atslēga, kas joprojām tiek izmantota, ir vijoles atslēga, kur sol atslēga ir novietota uz otrās līnijas. Šī ir visizplatītākā nošatslēga, un parasti tā ir pirmā atslēga, ko iemācās mūziku studējošie. Šī iemesla dēļ termini "sol atslēga" un "vijoles atslēga" bieži tiek uzskatīti par sinonīmiem. Vijoles atslēga vēsturiski tika izmantota, lai pierakstītu augstās vai pirmspubertātes vokāla partijas.

Instrumenti, kas izmanto vijoļatslēgu, ir vijole, flauta, oboja, angļu radziņš, visas klarnetes, visi saksofoni, mežrags, trompete, radziņš, vibrafons, ksilofons, mandolīna, blokflautas, dūdas un ģitāra. Eifonijs un baritona rags dažkārt tiek uzskatīti par transponējošiem instrumentiem, kas izmanto vijoļatslēgu un tiek atskaņota par lielās nonas zemāku intervāli, bet dažreiz tie tiek uzskatīti par reāltoņa instrumentiem, izmantojot basa atslēgu. Vijoles atslēga ir arī arfas un taustiņinstrumentu augšējās līnijkopas izmantotā nošatslēga. Lielākā daļa basa atslēgas instrumentu (piemēram, čells, kontrabass, fagots un trombons ) augstās daļas ir pierakstītas tenora atslēgā, bet ļoti augsti toņi var tikt pierakstīti vijoļatslēgā. Arī alts var izmantot vijoļatslēgu ļoti augstām notīm. Vijoles atslēgu izmanto soprāna, mecosoprāna, alta, kontralta un tenora balsīm. Tenora balss partijas skan par oktāvu zemāk, un tās bieži tiek rakstītas, izmantojot oktāvas nošatslēgu (skatīt zemāk) vai dubulto vijoļatslēgu.

 franču vijoles atslēga † 
alt=French clef|left|133x133px| Franču atslēga
Sol (G) atslēga, kas novietota uz pirmās līnijas, tiek saukta par franču nošatslēgu vai franču vijoles atslēgu. To izmantoja Francijā septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā gadsimtā vijoles mūzikai un flautas mūzikai. Tas novieto notis tajās pašās līnījkopas pozīcijās kā basa atslēga, bet divas oktāvas augstāk.
alt=F-clef|left|44x44px| F-atslēga

 Fa (F) atslēgas 

 Baritona atslēga † 
alt=Baritone clef|left|133x133px| Baritona atslēga
alt=Baritone clef|left|133x133px| Baritona atslēga
Kad fa (F) atslēga ir novietota uz trešās līnijas, to sauc par baritona atslēgu. Baritona atslēga tika izmantota taustiņinstrumentu mūzikas kreisajai rokai (īpaši Francijā; sk. Bauyn manuskriptu ) un baritona partijām vokālajā mūzikā. Do (C) atslēga uz piektās līnijas rada līnījkopu ar identiskām notīm baritona atslēgai, taču šī ir reta variācija.

 Basa atslēga 
alt=Bass clef|left|133x133px| Basa atslēga
Vienīgā fa (F) atslēga, kas joprojām tiek izmantota, ir basa atslēga, kas atrodas uz ceturtās līnijas. Tā kā tā ir vienīgā bieži sastopamā fa atslēga, termini "fa atslēga" un "basa atslēga" bieži tiek uzskatīti par sinonīmiem.

Basa atslēga tiek izmantota čellam, kontrabasam un basģitārai, fagotam un kontrafagotam, basa blokflautai, trombonam, tubai un timpāniem. To lieto baritona ragam vai eifonijam, kad to daļas ir rakstītas reālajā augstumā, un dažreiz arī mežraga zemākajām notīm. Baritona un basa vokālās partijas arī izmanto basa atslēgas, un, ja tenors un bass ir rakstīti uz vienas un tās pašas līnījkopas, tenora balss arī var tikt atzīmētas basa atslēgā. Basa atslēga ir apakšējā atslēga arfas un taustiņinstrumentu dubultajā līnījkopā. Kontrabass, basģitāra un kontrafagots skan par oktāvu zemāk nekā pierakstītais tonis; dažās partitūrās zem atslēgas ir redzams "8", lai šie instrumenti atšķirtos no instrumentiem, kas skan faktiskajā pierakstītajā augstumā. (skatiet zemāk "Oktāvas atslēgas").

 Subbasa atslēga † 
alt=Sub-bass clef|left|133x133px| Apakšbasa atslēga
Kad fa (F) atslēga ir novietota uz piektās līnijas, to sauc par subbasa atslēgu. To izmantoja Johanness Okegems un Heinrihs Šics, lai pierakstītu zemas basa partijas, Monsieur de Sainte-Colombe zemajām notīm uz viola da gamba, un J.S. Bahs savā muzikālajā veltījumā.

Tas ir tāds pats kā vijoles atslēga, bet divas oktāvas zemāk.
alt=C-clef|left|56x56px| C-atslēga

 Do (C) atslēgas 

 Alta atslēga 
alt=Alto clef|left|133x133px| Alta atslēga
Do (C) atslēga uz līnījkopas trešās īnijas tiek saukta par alta atslēgu. Pašlaik to izmanto altam, viola d'amore, alta trombonam, viola da gamba un mandolai. Tā ir arī saistīta ar kontrtenora balsi un dažreiz tiek saukta par kontrtenora atslēgu.Moore 1876, 176; Dolmetsch Organisation 2011. Šī pēdas ir saglabājušās Sergeja Prokofjeva simfonijās, kur šī nošatslēga tiek izmantota angļu radziņa partiju pierakstā. Reizēm tas parādās taustiņinstrumentu mūzikā (piemēram, Brāmsa ērģeļu korālēs un Džona Keidža sapnī klavierēm ). Sākotnēji tas tika izmantots alta partijām kormūzikā, lai samazinātu nepieciešamo palīglīniju  skaitu, jo liela daļa alta diapazona atrodas starp vijoles un basa atslēgām. Alta partijas tagad visbžiežāk tiek pierakstītas ar vijoles atslēgu.

 Tenora atslēga 
alt=Tenor clef|left|133x133px| Tenora atslēga
Do (C) atslēga uz ceturtās līnijkopas līnijas tiek saukta par tenora atslēgu. To lieto viola da gamba (retāk un galvenokārt vācu partitūrās; citādi tiek izmantota alta atslēga) un basa atslēgas instrumentu, piemēram, fagota, čella, eifonija, kontrabasa un tenora trombona, augšējam diapazonam. Vijoles atslēga arī var tikt izmantota šo basa atslēgas instrumentu pašiem augstākajiem reģistriem. Šajā atslēgā tika rakstītas arī tenora vijoles partijas (skat., piemēram, Džovanni Batistas Vitali op. 11). To izmantoja tenora partijas vokālajā mūzikā, bet tā lietošana lielā mērā ir aizstāta vai nu ar oktāvas vijoles atslēgas versiju, vai ar basa atslēgu, kad tenora un basa partijas ir rakstītas vienā līnijkopā.
Vēl vienam tenora atslēgas variantam, kas agrāk tika izmantots mūzikā vīriešu korim, ir kāpņveida forma. Šī do atslēga novieto do līnijkopas trešajā atstarpē un ir līdzvērtīga suboktāvas vijoles atslēgai. Skatīt arī Vēsturi.

 Mecosoprāna atslēga † 
alt=Mezzo-soprano clef|left|133x133px| Mecosoprāna atslēga
Do (C) atslēga, kas atrodas uz līnijkopas otrās līnijas, tiek saukta par mecosoprāna atslēgu, ko mūsdienu Rietumu klasiskajā mūzikā izmanto reti. 17. gadsimta franču orķestra mūzikā to izmantoja tādi komponisti kā Lully otrā altai vai pirmā tenora partijai (“taille”) un mecosoprāna balsīm operas lomās, īpaši Klaudio Monteverdi. Mecosoprāna atslēga tika izmantota arī atsevišķām flautas partijām renesanses laikā, īpaši, dubultojot balss līnijas.  Azerbaidžāņu mūzikā tara izmanto šo nošatslēgu. [ <span title="This claim needs references to reliable sources. (August 2020)">nepieciešama atsauce</span> ]

 Soprāna atslēga † 
alt=Soprano clef|left|90x90px| Soprāna atslēga
Do (C) atslēga uz pirmās līnijkopas līnijas tiek saukta par soprāna atslēgu. To izmantoja taustiņinstrumentu mūzikas labajai rokā (īpaši Francijā – skat. Bauyn manuskriptu ), vokālajā mūzikā soprāniem un dažreiz augstām viola da gamba partijām kopā ar alta atslēgu. To izmantoja arī otrās vijoles partijām ("haute-contre") 17. gadsimta franču mūzikā.

 soprāna atslēga
 mecosoprāna atslēga
 alta atslēga
 tenora atslēga
 baritona atslēga

 Citas nošatslēgas 

 Oktāvas atslēgas 
Sākot ar 18. gadsimtu, dažu instrumentu (piemēram, ģitāras ) un tenoru mūzikas pierakstā ir izmantota vijoles atslēga, neskatoties uz to, ka faktiskais mūzikas skanējums ir par oktāvu zemāks. Lai izvairītos no neskaidrībām, dažkārt tiek izmantotas pārveidotas nošu atslēgas, īpaši kora mūzikas pierakstā. Izmantojot do (C) nošatslēgu trešajā atstarpē, notis tiek novietotas identiski, taču šis apzīmējums ir daudz retāk sastopams,There was a vogue in 20th-century Oliver Ditson Co. editions, for example Master Choruses selected by Smallman & Matthews (Boston 1933)This notation is also used in the 1985 Hymns of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints for many of the men's arrangements, i.e. Hymns 323 and 325–337 jo to var viegli sajaukt ar alta un tenora atslēgām.

Šāda modificēta vijoles atslēga visbiežāk ir sastopama tenora partijās SATB sadalījumā, kur izmanto vijoles atslēgu ar ciparu 8 zem tā. Tas norāda, ka toņiem jāskan par oktāvu zemāk. Tā kā īstā tenora atslēga vokālajā pierakstā vairs netiek tik plaši izmantota, šo par oktāvu pazemināto vijoles atslēgu bieži sauc par tenora atslēgu. Šo pašu nošatslēgu dažreiz izmanto arī oktāvas mandolīnai. To pašu var norādīt arī ar divām pārklātām sol (G) atslēgām.

Tenora bandžo mūziku parasti pieraksta vijoles atslēgā. Tomēr notācija svārstās starp pierakstīto toni, kas skan par oktāvu zemāk (līdzīgi kā ģitāras mūzikā un ko dēvē par oktāvas augstumu vairumā tenora bandžo metodēs), un mūziku, kas skan rakstītajā augstumā (ko sauc par faktisko augstumu). Ir bijuši mēģinājumi izmantot vijoles atslēgu ar diagonālu līniju caur tās augšējo daļu, lai norādītu oktāvas augstumu, taču ne vienmēr šis pieraksts tiek izmantots.

Lai norādītu, ka notis skan par oktāvu augstāk nekā tās ir pierakstītas, augstām koka pūšaminstrumentu partijām var izmantot vijoles atslēgu ar 8 novietotu virs tās. Garklein (sopranissimo) blokflautai tiek izmantota vijoles atslēga ar 15 virs tās (skan divas oktāvas augstāk par parasto vijoļatslēgu).

Arī fa atslēgu var pierakstīt ar oktāvas marķieri. Lai gan par vienu oktāvu zemāk pierakstīto fa atslēgu var izmantot zemi skanošiem instrumentiem, piemēram, kontrabasam un kontrafagotam, un par oktāvu augstāko fa atslēgu var izmantot basa blokflautai, šādi pielietojumi ir ļoti reti. Itāļu partitūrās līdz pat Džoakīno Rosīni <i id="mwAag">Viljama Tella uvertīrai</i> angļu radziņš tika rakstīts basa atslēgā, tas ir, oktāvu zemāk par reālo skanējumu. Del Mar 1981, 143. Nemodificētā basa atslēga ir tik izplatīta, ka to instrumentu izpildītāji, kuru diapazons atrodas zem līnījkopām, vienkārši iemācās lasīt nošu palīglīnijas.

 Neitrālā nošatslēga 
Neitrālā jeb perkusiju atslēga nav īsta atslēga, kā F, C un G atslēga. Tā drīzāk piešķir dažādus nenoteikto toņu sitaminstrumentus līnījkopu līnijām un atstarpēm. Izņemot pāris tradicionālos bungu komplektu un marša perkusiju izkārtojumus, līniju un atstarpju piešķiršana instrumentiem nav standartizēta, tāpēc ir nepieciešama leģenda, lai parādītu, kuru instrumentu attēlo konkrētā līnija vai atstarpe. Noteikto toņu sitamie instrumenti neizmanto šo nošatslēgu — timpāni tiek notēti ar basa atslēgu un āmurētie sitamie instrumenti tiek notēti ar vijoles atslēgu vai uz dubultās līnijkopas.

Ja neitrālo atslēgu izmanto vienam sitaminstrumentam, līnijkopai var būt tikai viena līnija, lai gan tiek izmantotas arī citas konfigurācijas.

Neitrālo atslēgu dažkārt izmanto tādiem gadījumiem, kad instrumenti, kas nav sitamie instrumenti, izmanto citas nenoteikta toņa tehnikas, piemēram, sitienus pa stīgu instrumenta korpusu vai aplausus, pēdu sitienus vai knipšus no kora dalībniekiem. Tomēr biežāk tas tiek pierakstīts kā ritma figūra, izmantojot × nošu galviņas instrumenta noteiktajā līnijkopā, pievienojot komentāru, kas paskaidro atbilstošo ritmisko darbību.

 Tablatūra 
Ģitārām un citiem instrumentiem ar fretām parasto nošu vietā var izmantot nošu tablatūru. Šis TAB pieraksts nav nošatslēga — tā nenorāda nošu novietojumu uz līnījkopas. Redzamās līnijas nav nošu līnījkopas, bet drīzāk attēlo instrumenta stīgas (ģitārai tiks izmantotas sešas līnijas, basģitārai – četras līnijas utt.), un uz līnijām ir skaitļi, kas norāda, kura freta ir jāizmanto.

 Vēsture 
Pirms nošatslēgu parādīšanās līnījkopas "atsauces" līnija tika vienkārši marķēta ar tās nots vārdu, kas tai bija paredzēta: F, C vai dažreiz G. Šīs bija visizplatītākās “nošatslēgas” jeb  (atslēgu-burti) gregorisko dziedājumu notācijā. Laika gaitā šo burtu formas kļuva stilizētas, novedot līdz to pašreizējām versijām.

Daudzas citas nošatslēgas ir tikušas izmantotas, it īpaši agrīnajā dziedājumu pierakstā, kas tika piekabinātas daudzām dažādām notīm, sākot no zemā Γ ( gamma, sol (G) basa atslēgas apakšējā rindā) līdz sol (G) virs vidējā do (C) (rakstīts ar mazo burtu g ). Tie ietvēra divus dažādus mazo burtu b simbolus notij tieši zem vidus C: apaļš priekš B un kvadrātveida priekš B. Sakārtojot pielietojuma biežuma secībā, šīs atslēgas bija: F, c, f, C, D, a, g, e, Γ, B, apaļais un kvadrātveida b.Smits van Wasberghe 1951, 33. Vēlākā viduslaiku mūzikā apaļais b bieži tika rakstīts papildus citam atslēgas burtam, lai norādītu, ka visā skaņdarbā bija jāizmanto B, nevis B ; tā ir šīs tonalitātes pieraksta izcelsme.
Polifoniskajā periodā līdz 1600. gadam neparastas atslēgas reizēm tika izmantotas partijām ar ārkārtīgi augstu vai zemu reģistru. Īpaši zemām basa partijām Γ nošatslēga ir atrodama līnijkopas vidējā, ceturtajā vai piektajā rindā (piemēram, Pjēra de La Rū Rekviēmā un 16. gadsimta vidus deju grāmatā, ko izdevuši brāļi Hesenes); īpaši augstām partijām augstā re (D) nošatslēga ( d ) un vēl augstāka ff nošatslēga (piem., Mullinera grāmatā ) tika izmantota, lai attēlotu notis, kas rakstītas attiecīgi vijoles atslēgas ceturtajā un augšējā rindā.Hiley 2001; P. and B. Hessen 1555.

Prakse izmantot dažādas formas vienai un tai pašai nošatslēgai pastāvēja līdz pavisam nesenam laika periodam. Fa (F) atslēga līdz pat 80. gadiem dažos gadījumos (piemēram, dziesmu grāmatās) vai britu un franču publikācijās tika pierakstīta šādi:54x54px

16. un 17. gadsimta drukātajā mūzikā do (C) atslēga bieži ieguva kāpnēm līdzīgu formu, kur divi horizontālie pakāpieni ieskauj to līnijkopas līniju, kas apzīmēta kā C:80x80px ; šī forma ir saglabājusies pāris drukātajos izdevumos līdz pat 20. gadsimtam (skatiet šo piemēru, kas rakstīts četrbalsīgai vīriešu harmonijai un novietots tā, lai tas būtu līdzvērtīgs oktāvas sol atslēgai).

Do (C) atslēga agrāk tika rakstīta stūrainākā veidā, kas dažreiz joprojām tiek izmantota, vai pat vēl biežāk kā vienkāršota K-figūra, pierakstot nošatslēgu ar roku:45x45px

Mūsdienu gregorisko dziedājumu notācijā do (C) atslēga tiek pierakstīta (uz četrrindu līnijkopas) kā55x55px un fa (F) nošatslēga kā55x55px

Izrotājums sol (G) atslēgas augšdaļā, iespējams, cēlies no kursīva S, kas apzīmē "sol", kas ir pieņemtais nots "G" nosaukums solfedžo.Kidson 1908, 443-44.
Do (C) atslēgas (kopā ar G, F, Γ, D un A nošatslēgām) agrāk tika izmantotas vokālās mūzikas notācijā. Bija pieņemts, ka soprāna balss partijas tika rakstītas pirmās vai otrās līnijas do (C) atslēgā (soprāna atslēga vai mecosoprāna atslēga) vai otrās līnijas sol (G) atslēgā (vijoļatslēga), alta vai tenora balsis trešās līnijas do (C) atslēgā (alta atslēga), tenora balss ceturtās līnijas do (C) atslēgā (tenora atslēga) un basa balss trešās, ceturtās vai piektās līnijas fa (F) atslēgā (baritona, basa vai subbasa atslēga ).

Līdz 19. gadsimtam visizplatītākajā vokālās mūzikas aranžējumā tika izmantotas šādas nošatslēgas:

 Soprāns = soprāna atslēga (pirmās līnijas do (C) atslēga)
 Alto = alta atslēga (trešās līnijas do atslēga)
 Tenors = tenora atslēga (ceturtās līnijas do atslēga)
 Bass = basa atslēga (ceturtās līnijas fa (F) atslēga)

Mūsdienīgākās publikācijās četru partiju mūzika paralēlās līnijkopās parasti tiek pierakstīta vienkāršākā veidā:

 Soprāns = vijoles atslēga (otrās līnijas sol (G) atslēga)
 Alts = vijoles atslēga
 Tenors = vijoles atslēga ar 8 zem tās vai dubultā vijoles atslēga. Daudzos skaņdarbos, īpaši tādos, kas tapuši pirms 21. gadsimta, tiek izmantota nemainīta vijoles atslēga, pieņemot, ka tenori tāpat dziedās par oktāvu zemāk, nekā tas ir pierakstīts.
 Bass = basa atslēga (ceturtās līnijas fa (F) atslēga)

To var samazināt līdz diviem štābiem soprānam un altam, kas dala līnijkopu ar vijoles atslēgu, un tenoram un basam, kas dala līnijkopu ar basa atslēgu.

 Tālāki pielietojumi 
Nošatslēgu kombinācijas ir spēlējušas savu lomu skaņkārtu sistēmā, tuvojoties 16. gadsimta beigām, un ir domāts, ka dažas nošatslēgu kombinācijas 16. gadsimta vokālās polifonijas mūzikā ir rezervētas autentiskajām (nepāra skaitļu) skaņkārtām, bet citas – plagālajām (pāra skaitļu) skaņkārtām, bet precīza to nozīme un loma ir bijusi daudzu akadēmisko debašu objekts.

Mūzikas lasīšana tā, it kā tā atrastos citā nošatslēgā nekā norādītā, var palīdzēt mūzikas transponēšanā, lasot no lapas, jo šī metode pārvietos toņus paralēli rakstītajai daļai. Šajā procesā ir jāpievērš īpaša uzmanība tonalitātei un alterācijas zīmēm.

 Atsauces 

 Papildu literatūra 
 Del Mars, Normans. 1981. gads. Orķestra anatomija. Bērklijs: Kalifornijas universitātes prese.ISBN 0-520-04500-9 (audums); .
 Dolmetsch organizācija. 2011. gads. " Kontrtenora atslēga ". In Music Dictionary Online Dolmetsch Online (Piekļūts 2012. gada 23. martā).
 Hesene, Pāvils un Bartolomejs Hesens. 1555. gads. Viel feiner lieblicher Stucklein, spanischer, welscher, englischer, frantzösischer Composition und Tentz, uber drey hundert, mit sechsen, fünffen, und vieren, auff alle Instrument... zusamen bracht. Vroclava: Krispins Šārfenbergs.
 Hiley, Deivids. 2001. gads. "Atslēga (i)". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. izdevums, rediģēja Stenlijs Sadijs un Džons Tairels. Londona: Makmilana.
 Kidsons, Frenks. 1908. gads. "Nošatslēgu evolūcija." The Musical Times 49, Nr. 785 (1. jūlijs), lpp. 443–444.
 Kidsons, Frenks. 1909. gads. "Nošatslēgu evolūcija" (otrais raksts). In The Musical Times 50, Nr. 793 (1. marts), lpp. 159–160.
 Mūrs, Džons Weeks. 1876. gads. Muzikālās informācijas vārdnīca: satur arī mūzikas terminu vārdnīcu un mūsdienu mūzikas darbu sarakstu, kas publicēti ASV no 1640. līdz 1875. gadam. Bostona: Olivers Ditsons.
 Dandelots, Džordžs. 1999. gads. Manuels pratique pour l'étude des clefs, kuru pārskatīja Bruno Džiners un Armelle Čokarda. Parīze: Makss Ešigs.
 Moriss, RO un Hovards Fērgusons. 1931. gads. Sagatavošanas vingrinājumi nošu lasīšanai. Londona: Oxford University Press.
 Lasiet, Gārdners (1964). Mūzikas notācija: Mūsdienu prakses rokasgrāmata. Bostona: Aleina un Bēkons. Otrais izdevums, Boston: Alleyn and Bacon, 1969, pārpublicēts kā A Crescendo Book, Ņujorka: Taplinger, 1979.ISBN 0-8008-5459-4 (audums), (pbk).
 Smits van Vāsbergs, Jos. 1951. gads. "Arezo Gvido muzikālā notācija". Musica Disciplina 5:15–53.

Kategorija:Muzikālā notācija