Poliglots

Poliglots (no , πολυ- — ‘daudz’ un γλώτττα — ‘valoda’) ir cilvēks, kurš prot vairākas valodas. Nav vispārpieņemta kvantitatīva kritērija, cik daudz valodu un kādā apjomā cilvēkam jāzina, lai viņu varētu uzskatīt par poliglotu.

 Vēsture 
Poliglotisms ir pazīstams jau kopš senatnes. Antīkajā pasaulē daudzi zinātnieki un domātāji, piemēram, Aristotelis un Cicerons, prata vairākas valodas, jo valodu prasmes bija svarīgas zinātnes, politikas un diplomātijas jomās. Aleksandrs Lielais prata vairākas valodas un popularizēja grieķu valodu visā savā impērijā, veicinot kultūras apmaiņu. Arī Kleopatra bija pazīstama ar savu valodu prasmi — vēsturnieki uzskata, ka viņa prata vismaz deviņas valodas.

Viduslaikos poliglotismu bieži saistīja ar garīdzniecību, kuras pārstāvji prata latīņu, grieķu un bieži arī ebreju valodu, lai interpretētu reliģiskos tekstus. Šajā laikmetā tapa arī vairāki nozīmīgi daudzvalodu teksti, piemēram, Komplutes daudzvalodu Bībele (Biblia Complutensis, 16. gs. sāk.), kas tika sastādīta Alkala de Enares universitātē un saturēja paralēli vairākas valodas.

Renesanses laikmetā poliglotisma nozīme pieauga līdz ar humānisma ideāliem un interesi par klasiskajām valodām. Slaveni renesanses poligloti bija Roterdamas Erasms, kurš prata latīņu, grieķu, ebreju un vairākas dzīvas valodas. Šajā laikmetā valodu apguve tika uzskatīta par izglītota cilvēka neatņemamu sastāvdaļu.

un 19. gadsimtā, izglītības un ceļojumu paplašināšanās laikmetā, parādījās vairāki ievērojami poligloti. Piemēram, Heinrihs Šlīmanis prata vismaz 15 valodas, tostarp grieķu, latīņu, arābu, angļu, franču un krievu valodu. Viņš izmantoja šīs zināšanas gan arheoloģiskajos pētījumos, gan starptautiskajā tirdzniecībā.

Vēl viens slavens 19. gs. poliglots bija Džuzeppe Mezzofanti, Vatikāna kardināls, kurš esot pratis vairāk nekā 30 valodas. Mūsdienu pētnieki uzskata, ka viņš ar augstu prasmes līmeni pārvaldīja vismaz 14–15 no tām.

20. gadsimtā parādījās arī tādi poligloti kā Kenets Heils — amerikāņu lingvists, kurš bija pazīstams ar spēju īsā laikā apgūt jaunas valodas, arī  aizsargāja Austrālijas aborigēnu valodas.

Mūsdienās, globalizācijas un digitālo tehnoloģiju laikmetā, valodu apguve ir kļuvusi pieejamāka caur mobilajām lietotnēm, tiešsaistes kursiem un starptautisku mobilitāti. Pieaug arī interese par tā dēvētajiem “hiperpoliglotiem” — cilvēkiem, kuri prot vairāk nekā desmit valodas. Viens no mūsdienu ievērojamākajiem hiperpoliglotiem ir Aleksandrs Argueless un Ričards Simkots, kuri abi ir dokumentējuši zināšanas vairāk nekā 30 valodās.

 Kognitīvā un neirozinātniskā perspektīva 
Poliglotisma ietekme uz smadzeņu darbību ir plaši pētīta kognitīvajā zinātnē un neirozinātnē. Daudzi pētījumi liecina, ka regulāra valodu izmantošana pozitīvi ietekmē atmiņu, izpildfunkcijas (piemēram, uzmanības pārslēgšanu un inhibīciju) un pat var aizkavēt kognitīvo novecošanu.

Smadzeņu apgabali valodu apguvē
Valodu apguvē un apstrādē galvenokārt iesaistīti šādi smadzeņu reģioni:

 Broka zona – atbild par valodas producēšanu un gramatisko struktūru apstrādi.
 Vernikes zona – atbild par valodas izpratni.
 Angular gyrus un supramarginal gyrus – iesaistīti rakstītās un runātās valodas integrācijā.
 Bazālie gangliji un smadzenītes – spēlē lomu valodas automatizācijā un fonētiskajā apstrādē.

Funkcionālā magnētiskās rezonanses attēlveidošana (fMRI) pētījumos atklāts, ka poliglotu smadzenēs ir efektīvāka aktivācijas koordinācija starp šiem reģioniem, īpaši valodu pārslēgšanas laikā.

Neiroplasticitāte un valodu apguve
Poliglotisma pamatā ir neiroplasticitāte — spēja smadzenēm pārstrukturēties un pielāgoties, apgūstot jaunu informāciju. Valodu apguve stimulē jaunu neironu savienojumu veidošanos, kas uzlabo arī citas kognitīvās funkcijas, piemēram, problēmu risināšanu un multitāskingu.

Zinātniskajā diskusijā nav viennozīmīgas atbildes uz jautājumu, vai poliglotisms balstās uz iedzimtām spējām vai praktisku treniņu. Tomēr vairums pētnieku uzsver, ka:

 Nav identificēts viens “valodu gēns”, kas nosaka poliglotismu.
 Valodu apguves spējas ir cieši saistītas ar motivāciju, ekspozīciju, mācību stratēģijām un darba atmiņas kapacitāti.

 Pētījumi ar monozigotiskiem dvīņiem rāda, ka ir ģenētiska predispozīcija, bet to nozīme ir ierobežota bez atbilstošas vides un mācību pieredzes.

 Ilgtermiņa ieguvumi 
Pētījumi liecina, ka divvalodība vai multivalodība var:

 Aizkavēt Alcheimera slimības simptomu izpausmi par vidēji 4–5 gadiem.
 Uzlabot uzmanības kontroli un uzdevumu pārslēgšanu.

 Veicināt augstāku metakognitīvo domāšanu — spēju domāt par pašu domāšanu.

 Skatīt arī 
 Divvalodība
 Daudzvalodība
 Polimāts

 Ārējās saites 

Kategorija:Valodniecība
Kategorija:Valodas