Zvanītāji

Zvanītāji (agrāk Dzintarzeme) ir Jēkabpils pilsētas apkaime Daugavas kreisajā krastā. Tā robežojas ar Celtniekiem, Nameja ielas rajonu un Jēkabpils vēsturisko centru. Apkaimes nosaukums cēlies no Zvanītāju kroga, kas atradās Trešdienas tirgus laukumā (mūsdienās — Brīvības ielā 220). Apkaimes austrumu robeža ar Jēkabpils vēsturisko centru ir dabā skaidri noteikta un iet pa Rūdolfa Blaumaņa un Zaļo ielu, bet apkaimes robeža ar Celtniekiem ir saplūdusi un nav precīzi nosakāma. Tai raksturīga viena līdz divu stāvu koka savrupmāju apbūve, kas veido lielāko Valsts nozīmes pilsētbūvniecības pieminekļa "Jēkabpils pilsētas vēsturiskais centrs" teritorijā neiekļauto vēsturiskās apbūves fragmentu pilsētā.

Daugavā pie Zvanītājiem atrodas 30 cm augstā Pilāta krāce jeb Šarovka un Kaļinas krāce. Apkaime vairākkārt cietusi palos, tai skaitā 1931., 1981. un 1983. gadā.

 Vēsture 
16. gadsimtā mūsdienu Zvanītāju ielas galā atradās Salas muižas () koka baznīca.  vizitācijā tika konstatēts, ka pēc Livonijas kara tā bija izpostīta un atradās brūkošā stāvoklī.

Dibinot Jēkabpils pilsētu 1670. gadā, hercogs Jēkabs Ketlers piešķīra tai aptuveni 3 km platu Daugavas krastmalas joslu, kas stiepās perpendikulāri Daugavai 8 km garumā gandrīz līdz Ziemeļsusējai. Pilsētas rietumu robeža atradās ap pašreizējo Rūdolfa Blaumaņa ielu, līdz ar to mūsdienu Zvanītāju apkaimes teritorija atradās ārpus Jēkabpils tā laika robežām.

Starp pilsētas un lauku iedzīvotājiem izcēlušies pastāvīgi strīdi un pat sadursmes, jo pilsētnieku lopi postījuši zemnieku tīrumus. Sūdzību dēļ hercogs Pēteris Bīrons iedibināja neitrālu joslu, ko nedrīkstēja apbūvēt un kas bija jāpamet atmatā. Pilsētnieki to izmantoja lopu ganīšanai un māla bedru ierīkošanai. Vēsturiskās nodalījuma joslas teritorija vēl aizvien izceļas pilsētas apbūves struktūrā, un tajā atrodas Strūves parks, Oskara Kalpaka laukums un Jēkabpils Valsts ģimnāzija.

19. gadsimta sākumā nodalījuma joslas ziemeļu galā ierīkoja Kroņa dārzu, un aiz pilsētas robežām iestādīja Jauno mežu. Šajā laikā Zvanītājos atradās Krievijas Impērijas karaspēka daļa ar pulverpagrabiem, artilērijas poligonu, sapieru un pontona bataljona apmācības laukumu.  kādā no artilērijas noliktavām pie Kapču kroga uzsprāga aptuveni 4 līdz 6 podi šaujampulvera. No sprādziena otrpus Daugavai esošajā Krustpils pilī izbira logi.

Pēc karaspēka pārvietošanas 1869. gadā poligona teritoriju sadalīja četru zemnieku saimniecību un divu pareizticīgo draudžu starpā; pēdējās ieguva nosaukumu Mācītājzemes. Zvanītāju teritorija bija zemnieku lauki ar klejojošu smiltāju. Starp nozīmīgākajām būvēm minams Salas pagasta nams un Kapču krogs, kas atradies mūsdienu Brīvības un Zvanītāju ielas krustojumā.

Mācītājzemes strauji apbūvēja, jo garīdzniecība iznomāja nelielus zemes gabalus apbūvei, slēdzot nomas līgumus uz 12 gadiem. Tajos uz dzīvi apmetās zemnieki no Krustpils pagasta un pareizticībā pārgājušie Vidzemes zemnieki, kuriem Vidzemē savas baznīcas bija tikai Rīgā un Cēsīs. Apdzīvotajā vietā bija augsts latviešu īpatsvars, un tā ieguva Dzintarzemes jeb Dzintarkalna vārdu.https://periodika.lndb.lv/periodika2-viewer/?lang=fr#panel:pa|issue:1090349|article:DIVL93|query:Dzintarkalnu Cikanovičs, J. Padomju Daugava. Jēkabpils: Vai pazīstam šo pilsētu?, Nr. 133, 1989

20. gadsimta sākumā Dzintarzemē darbojās Kugrēna mūzikas instrumentu fabrika, kā arī brāļu Kārļa un Jāņa Lesu mūzikas instrumentu fabrika. Blakus tai brāļi Lesi uzcēla tvaika dzirnavas, kur mala miltus un apstrādāja vilnu. Pavisam šajos uzņēmumos bija vairāk kā pustūkstotis darbinieku. Pie fabrikām izveidojās vēl viens strādnieku ciemats Krasnaja Gorka, kas vēstures avotos nav pieminēts, taču ir sastopams vietējo iedzīvotāju atmiņu stāstos. Nosaukums varētu būt cēlies no Krasnaja gorkas svētkiem, ko pareizticīgie svin pirmajā svētdienā pēc Lieldienām. Pēc 1905. gada revolūcijas nosaukums revolucionāri noskaņoto iemītnieku dēļ ieguva citu jēgu. Rūpniecības uzņēmumus nopostīja Pirmajā pasaules karā.

Tuvojoties pašvaldību vēlēšanām, 1922. gadā iedzīvotāji pieprasīja strādnieku dzīvojamā rajona iekļaušanu pilsētas teritorijā. Apzinoties, ka no Dzintarzemes nāks trūkumcietēji un zemāko socioekonomisko slāņu vēlētāji, kas varēs ietekmēt domes sastāvu un pilsētas saimniecību, tam pretojās Jēkabpils turīgākie iedzīvotāji. Ar Iekšlietu ministrijas 1923. gada 14. aprīļa rezolūciju apstiprināja pilsētas domes un balsstiesīgo iedzīvotāju vairākuma prasīto Jēkabpils pilsētas administratīvo robežu paplašināšanu, iekļaujot tajā Dzintarzemi līdz Robežu ielai, Kugrēna un brāļu Lesu agrāko rūpnīcu gruntsgabalus un Pilsētas kapus. Par vēsturisko Dzintarzemes nosaukumu mūsdienās liecina vien Dzintaru ielas nosaukums.

Zvanītāju ielas galā līdz 1976. gadam darbojās pārceltuve, kas apkaimi savienoja ar Sakas salu.D. Zeltiņš, "Top tilts pār Saku", "Padomju Daugava", 11. dec. 1975: 147

 Ielas 
Zvanītājos atrodas 25 ielas:

 Andreja Pormaļa iela (daļēji)
 Augļu iela
 Avotu iela
 Bauskas iela
 Brīvības iela (daļēji)
 Dārznieku iela
 Dzintaru iela
 Gotharda Frīdriha Stendera iela
 Gulbju iela
 Kapu iela
 Lauku iela
 Leona Paegles iela
 Lielā Kapu iela (daļēji)
 Linarda Laicena iela
 Līkā iela
 Pelītes iela (daļēji)
 Pļaviņu iela (daļēji)
 Puķu iela
 Robežu iela
 Rūdolfa Blaumaņa iela (daļēji)
 Seces iela
 Sēlijas iela
 Ūdens iela
 Zaļā iela (daļēji)
 Zvanītāju iela

 Atsauces 





Kategorija:Jēkabpils
Kategorija:Jēkabpils mikrorajoni