Maija auzene

Maija auzene, reizēm vienkārši auzene (Calocybe gambosa) ir Latvijā bieža vidēji liela skaistgalvju ģints pavasara sēne un ģints tipiskā suga, kuras augļķermeņi ir ēdami.

 Taksonomija 
Sākotnēji Eliass Magnuss Frīss to savā 1821. gada darbā Systema Mycologicum aprakstīja ar nosaukumu Agaricus gambosus. Vēlāk Pauls Kummers 1871. gadā to nosauca par Tricholoma gambosum, tādējādi pievienojot pūkaiņu ģintij, pirms Marinuss Antons Donks 1962. gadā to pārklasificēja par Calocybe gambosa. Pēc skaistgalvju ģints izveidošanas suga vēl palika pūkaiņu dzimtā, līdz no tās tika atdalīta īpaša čemurpūkaiņu dzimta.

Daudzās Eiropas valodās sēnes vietējais nosaukums atvasināts no tās augšanas laika sākuma, kas ir no marta Dienvideiropā līdz maijam Ziemeļeiropā.

 Apraksts 
 Cepurīte: sākumā no puslodes līdz izliektai,E.Vimba, "Sēņu avīze", SIA "Lauku avīze", Rīga, 1999., 14. lpp. bieži ne pilnīgi simetriska, vecumā nelīdzeni plakana, krējuma līdz iedzeltenas ādas krāsā, vecākām bāli dzeltenīga līdz dzeltenbrūnai, gluda vai nedaudz pārslaini šķiedraina, kaila, gaļīga, sausa. Platums 4—10 (17) cm. Maliņa jaunībā ieritināta, vecumā viļņaina.
 Lapiņas: baltas, ciešas, plānas, jomainas, dažāda garuma, pieaugušas pie kātiņa.
 Kātiņš: balts, šķiedraini svītrots, sākumā blīvs, uz vecumu porains. Garums 5—8 cm, resnums 0,5—2 cm.
 Mīkstums: balts, stingrs, ar spēcīgu miltu vai svaigu gurķu smaržu, kas vājinās vārot, un maigu garšu. Reaģējot ar ķimikālijām, maina krāsu: ar fenolu vispirms nokrāsojas sārts un tad lēni nobrūnē, ar kālija hidroksīdu nokrāsojas okera krāsā, ar gvajatinktūru zilzaļā krāsā.V.Lūkins, “Pūkaines”, Avots, 1984., 120. lpp.
 Sporas: eliptiskas, gludas, bezkrāsainas, nobirums masā balts līdz iesārti baltam. Izmēri 4—6/2—3,5 µm.I.Dāniele, D.Meiere "Lielā Latvijas sēņu grāmata", Karšu izdevniecība Jāņa sēta, Rīgā, 2020, 170. lpp.Sugu enciklopēdija: Maija auzene«Грибы СССР», Мысль, Москва, 1980., 171. lpp.
 Bazīdijas: parasti četrsporu, retāk divsporu, šauri vālesveida, ar skavu pamatnē, 15—20/4—6 µm.
 Cistīdas: nav.

 Augšanas apstākļi 

Saprotrofa sēne, aug uz augsnes. Parasti sastopama grupās, reizēm apļos, izspiežot zāli, lapu koku un jauktos mežos, gaišās vietās, bieži zālainās mežmalās un ceļmalās, vecos parkos un dārzos, Latvijā parasti no maija līdz jūnijam.Š.Evansa, Dž.Kibijs, “Sēnes”, Zvaigzne ABC, 2004., 22.-23. lpp. ISBN 9984-37-648-6. Mīl auglīgas kaļķainas augsnes, novērots, ka tās var parādīties pēc augsnes kaļķošanas,German Josef Krieglsteiner (Hrsg.), Andreas Gminder: Die Großpilze Baden-Württembergs. Band 3: Ständerpilze. Blätterpilze I. Ulmer, Stuttgart 2001, ISBN 3-8001-3536-1, S. 141—142. tomēr var augt arī vidēji skābās vietās. Sastopama Eirāzijā un Ziemeļamerikā, visvairāk Eiropas mērenajā un subtropu joslā.GBIF atradņu karte un foto Ziemeļu reģionos atzīmēts, ka sēne atrodama pilsētvidē un līdzās siltumtrasēm sāk augt jau aprīlī, bet vēsākās Ziemeļu vietās aug jūnijā un jūlijā. Dienvideiropā spēj dot otro vilni novembrī. Arī Latvijā sēne bieži atrasta Rīgas zaļajā zonā.

 Barības vērtība 

Laba ēdamā sēne, cepama bez novārīšanas. Padomju laikā Latvijā tika ieteikta cepšanai un zupām. Dienvidrietumu Eiropā to sautē ar olām vai gaļu, arī cep sviestā. Derīga žāvēšanai un marinēšanai. Arī ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija to iekļāvusi savā plaši pārtikā lietojamo sēņu sarakstā.Eric Boa: Wild edible fungi : A global overview of their use and importance to people. Annex 3. FAO, 2004, seria: Non-wood Forest Products 17. ISBN 92-5-105157-7. Vecas auzenes bieži kļūst par sēņodiņu kāpuru dzīvesvietu. Lieto diabēta slimnieku pārtikā, jo maz termiski apstrādātas maija auzenes pazemina cukura līmeni asinīs.

 Līdzīgās sugas 

Daudzi avoti norāda uz sēnes līdzību jaunībā ar stipri indīgo Patujāra šķiedrgalvīti, kurai ir smailāka un redzamāk šķiedraina cepurīte, saldena alkohola smarža un mīkstums nogriežot vai iespiežot sārtojas (galvenā atšķirība). Uz vecumu šķiedrgalvītes krāsa kļūst ķieģeļsarkana līdz pat sarkanbrūnai un sajaukšana vairs nav ticama. Bieži sastopamā Patujāra šķiedrgalvīte aug līdzīgās vietās kā maija auzene no maija līdz augustam.

Ir brīdinājumi arī par jaunu sēņu līdzību ar stipri indīgo milzu sārtlapīti (Entoloma sinuatum), kuras lapiņas platas, sākumā gaiši dzeltenas (galvenā atšķirība), vēlāk krēma dzeltenas līdz sārtas, kātiņš dobs, mīkstums arī ar miltu smaržu. Vecumā tās cepurīte okerpelēka vai okerbrūna. Aug galvenokārt platlapju (ozolu un dižskābaržu) mežos mālainās augsnēs, bieži klajumos un mežmalās.

 Pasugas 
Domā, ka sugai ir varietātes vai formas Calocybe gambosa var. flavida (Dienvideiropā) un Calocybe gambosa var. palumbina (Igaunijā).GBIF pasugu saraksts Taču pašlaik tas nav pietiekami pētīts. Lietuvā 1986. gadā izdotā sēņu noteicējā apgalvots, ka šai pašai sugai ir otrā forma Calocybe lutea,Vincentas Urbonas, Grybai. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 161. taču mūsdienās šādu nosaukumu nelieto.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Mycobank
 Index Fungorum
 Catalogue of Life: Calocybe gambosa
 NCBI Taxonomy browser

Kategorija:Lapiņu sēnes
Kategorija:Ēdamās sēnes