Kremācija

Kremācija (no  — ‘sadedzināt’) ir mirstīgo atlieku sadedzināšana. Mūsdienās kremācija tiek veikta krematorijas krāsnī, tomēr dažādās valstīs, tostarp Indijā un Nepālā, sena tradīcija ir kremācija ugunskurā.

Pēdējo gadsimtu laikā šī prakse ir kļuvusi arvien pieņemamāka, īpaši Rietumeiropā, Ziemeļamerikā un Austrālijā. Parasti kremācijai priekšroku dod pilsētās, kur ir maz zemes un kapsētas ir pārpildītas. Kremācijas skaita rādītāji dažādās valstīs ievērojami atšķiras, piemēram, Japānā kremācijas rādītājs ir 99 %, bet Polijā 2008. gadā tas bija tikai 6,7 %. Latvijā saskaņā ar 2019. gada datiem tiek kremēti aptuveni 12 % mirušo.

 Process 
Kremācijai paredzētās krāsnis darbojas aptuveni 800–1000 °C temperatūrā. Mirušā ķermenis, parasti ievietots speciālā vieglā zārkā vai koka kastē, tiek ievietots krāsnī, kur tas pakāpeniski sadeg. Pēc sadedzināšanas paliekas (galvenokārt kaulu fragmenti) tiek sasmalcinātas smalkākā pulverī, ko dēvē par pelniem. Šie pelni tiek nodoti piederīgajiem urnā.

 Kremācija kristietībā 
Kristīgajās valstīs un kultūrās kremācija vēsturiski ir bijusi neatbalstīta un uzskatīta par Dieva tēla apgānīšanu. 1963. gadā pat Vatikāns atļāva katoļticīgo kremāciju, lai gan pirms tam to uzskatīja par tikai pieņemamu (galvenokārt, sanitāru, sociālu vai ekonomisku apsvērumu dēļ), bet ne atbalstāmu izvēli. Pašlaik dažās konfesijās tā ir pieņemama. Protestantu baznīcas kremāciju pieņēma un ieviesa agrāk nekā katoļu baznīcas, līdz ar to tā ir izplatītāka protestantu nekā katoļu valstīs.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Uguns