Ziemeļitālija

Ziemeļitālija (itāļu: Italia settentrionale, Nord Italia, Alta Italia) ir vēsturisks un ģeogrāfisks reģions Itālijas ziemeļu daļā. Tā nav administratīva vienība.

Ziemeļitālijā dzīvo aptuveni 46,5 % Itālijas iedzīvotāju un tiek saražoti 56 % no valsts IKP. Pēc Itālijas apvienošanās un "industriālā trijstūra" (Milāna, Turīna un Dženova) izveides šim reģionam ir liela nozīme valsts ekonomikā. Starp visiem reģioniem ir īpaši nozīmīga Lombardija (ekonomikā un pakalpojumu jomā), veidojot aptuveni 1/5 no valsts IKP. Citi ekonomiski nozīmīgi reģioni ir Emīlija-Romanja (tās ekonomika uzrāda augstu izaugsmes tempu, pateicoties eksportam), Veneto, kas ir nozīmīgs ražošanas un infrastruktūras reģions, kā arī Trentīno-Alto Adidžē un Aostas ieleja, kas ir vadošie Itālijas reģioni pēc IKP uz iedzīvotāju.

 Vēsture 
Ziemeļitālija jau kopš aizvēsturiskiem laikiem bija apdzīvota ar dažādām tautām. Reģiona rietumos dzīvoja ligūrieši, austrumos – venēcieši, bet Alpu priekškalnēs – ķelti, kurus romieši dēvēja par galliem. Lielu ietekmi atstāja arī etruski, kas ieviesa agrīno pilsētu kultūru un amatniecības tradīcijas. 3.–2. gadsimtā p.m.ē. Romas Republika pakāpeniski iekaroja visu Ziemeļitāliju, izveidojot provinces un veicinot pilsētu – piemēram, Mediolanum (mūsdienu Milāna), Verona un Ticinum (Pavia) – attīstību. Reģions kļuva par vienu no nozīmīgākajiem Romas impērijas lauksaimniecības un militārajiem centriem.

Agrie viduslaiki un barbariešu iebrukumi

Pēc Romas impērijas sabrukuma 5. gadsimtā Ziemeļitāliju iekaroja vairāki "barbaru" karapulki – ostgoti, vēlāk bizantieši un visbeidzot lombardieši, kuri 6. gadsimtā izveidoja savu karalisti ar galvaspilsētu Pāvijā. Lombardu ietekme atstāja ilgstošas pēdas reģiona vietvārdos, tiesībās un kultūrā. 8. gadsimtā franku karalis Kārlis Lielais pievienoja šo teritoriju Franku impērijai, un tā kļuva par Svētās Romas impērijas daļu.

Viduslaiku pilsētvalstis un tirdzniecība

Viduslaikos Ziemeļitālija kļuva par vienu no dinamiskākajiem Eiropas reģioniem. Daudzas pilsētas ieguva pašpārvaldi un pārtapa par neatkarīgām komunām. Venēcija attīstījās par jūras impēriju, kas valdīja pār Vidusjūras tirdzniecību, Dženova bija spēcīga konkurente jūras ceļos, bet Milāna un Florences tuvākās teritorijas kļuva par bagātiem tirdzniecības un amatniecības centriem. 12.–14. gadsimtā Ziemeļitālijas pilsētas apvienojās Lombardu līgā, lai aizstāvētos pret Svētās Romas imperatoru centieniem pakļaut tās.

Renesanse un kultūras uzplaukums

No 14. līdz 16. gadsimtam Ziemeļitālija bija Eiropas kultūras un mākslas šūpulis. Florencē, Milānā, Venēcijā un citur attīstījās Renesanse – laikmets, kas atjaunoja antīko tradīciju nozīmi un veicināja humanitāro zinātņu, mākslas un zinātnes uzplaukumu. Lielie mecenāti, piemēram, Mediči Florencē un Sforcu dinastija Milānā, atbalstīja Leonardo da Vinči, Mikelandželo, Rafaēlu un citus izcilus māksliniekus. Venēcija šajā laikā kļuva par vienu no bagātākajām un ietekmīgākajām Eiropas valstīm.

Agrīnais jaunlaiku laikmets

16.–18. gadsimtā Ziemeļitālijas politisko karti noteica ārvalstu dinastiju ietekme. Pēc Itālijas karu sērijas Spānijas un vēlāk Austrijas Hābsburgu dinastijas pārņēma kontroli pār lielu daļu reģiona. Venēcijas un Dženovas varenība pakāpeniski mazinājās, līdz ar jauno jūras ceļu atklāšanu Atlantijas okeānā. Tomēr Ziemeļitālijas pilsētas saglabāja kultūras un intelektuālo nozīmi.

Risorgimento un apvienošanās

19. gadsimtā Ziemeļitālija kļuva par Itālijas apvienošanās kustības (Risorgimento) kodolu. Pjemontas un Sardīnijas karaliste ar galvaspilsētu Turīnā kļuva par šīs kustības līderi. Džuzepe Garibaldi un grāfs Kamillo Kavūrs spēlēja izšķirošu lomu Itālijas apvienošanā, un 1861. gadā tika izveidota Itālijas Karaliste. Līdz 1866. gadam tika pievienota arī Venēcija, bet 1870. gadā – Roma.

20. gadsimts un mūsdienas

Ziemeļitālija kļuva par industriālās revolūcijas centru valstī. Milāna, Turīna un Dženova veidoja tā saukto “industrijas trijstūri”, kur attīstījās automobiļu (Fiat), tekstila, ķīmijas un metalurģijas nozare. Pirmā un Otrā pasaules kara laikā reģions bija nozīmīgs militārais un rūpnieciskais centrs. Pēc kara Ziemeļitālija kļuva par vienu no bagātākajiem un modernākajiem Eiropas reģioniem, ar augstu dzīves līmeni, spēcīgu rūpniecību un kultūras mantojumu.

 Ģeogrāfija 
Ziemeļitālija robežojas ar Franciju, Šveici, Austriju un Slovēniju, kā arī ar pārējiem Itālijas reģioniem dienvidos. Tā ietver vairākus administratīvos reģionus – Pjemonta, Aosta, Lombardija, Trentino-Alto Adidže / Dienvidtirole, Veneto, Friuli-Venēcija Džūlija, Ligūrija un Emīlija-Romanja.

Ziemeļitālijas reljefu veido vairākas dabas zonas. Ziemeļu daļu nosedz Alpi, kas veido dabisku robežu ar kaimiņvalstīm. Šeit atrodas arī augstākā Itālijas virsotne – Monblāns (4810 m), kā arī citi nozīmīgi kalnu masīvi, piemēram, Dolomītalpi. Starp Alpiem un Apenīnu kalniem plešas plašais un auglīgais Po upes līdzenums, kas ir nozīmīgākā Itālijas lauksaimniecības teritorija. Ziemeļitālijas dienvidos sākas Apenīnu grēda, kas šķērso visu Apenīnu pussalu no ziemeļiem līdz dienvidiem. Reģions ir slavens arī ar saviem ezeriem, kas radušies ledāju darbības rezultātā. Nozīmīgākie ir Garda ezers, Komo ezers un Madžores ezers, kas ir arī iecienīti tūrisma galamērķi.

Ziemeļitālijas hidrogrāfijā centrālo vietu ieņem Po upe – garākā Itālijas upe (ap 652 km). Tā sākas Monvizo kalnā Alpos un ietek Adrijas jūrā, savācot daudzus pietekas strautus un upes. Citi nozīmīgi baseini ir Adidže, Brenta un Piave (Veneto), kā arī Tičīno un Adda (Lombardija).

Klimats Ziemeļitālijā ir daudzveidīgs. Alpu rajonos valda kontinentāls un kalnu klimats ar aukstām ziemām un bagātīgu snigšanu. Po līdzenumā klimats ir mēreni kontinentāls – ar karstām, mitrām vasarām un aukstām, miglainām ziemām. Piekrastē un daļēji Veneto jūtama Vidusjūras klimata ietekme ar maigām ziemām un siltām vasarām.

Ziemeļitālija ir bagāta ar ūdens resursiem, kas tiek izmantoti gan lauksaimniecībā, gan hidroenerģijas ražošanā. Reģionā atrodas vairākas aizsargājamas teritorijas, tostarp Stelvio nacionālais parks Alpos un Dolomītalpi – reģions, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

 Valodas 
Ziemeļitālija ir viena no Itālijas lingvistiski daudzveidīgākajām daļām. Lai gan oficiālā valsts valoda ir itāļu valoda, reģionā sastopamas arī vairākas reģionālās un minoritāšu valodas, kas atspoguļo vēsturiskos, kultūras un ģeogrāfiskos procesus.

Reģionālās valodas un dialekti

 Lombardiešu un pjemontiešu valodas ir plaši lietotas Lombardijā un Pjemontā.
 Venēciešu valoda ir viena no spēcīgākajām un prestižākajām reģionālajām valodām, kuras centrs ir Venēcija un plašā apkārtne.
 Emīlijas-Romanjas dialekti veido vairākas paveidu grupas Emīlijā-Romanjā.

Ligūriešu valoda saglabājas Ligūrijas piekrastē.

 Mazākumtautību valodas 
 vācu valoda tiek plaši lietota Dienvidtirolē, kur tā ir arī oficiālā valoda līdzās itāļu valodai.
 ladīnu valoda sastopama Dolomītu ielejās un ir atzīta par aizsargājamu minoritāšu valodu.
 franču valoda ir līdzoficiāla Aostas ielejā, kas atrodas pie robežas ar Franciju.
 slovēņu valoda tiek lietota Friuli-Venēcijā Džūlijā, pie Slovēnijas robežas.
 friulu valoda ir vēsturiska reģionālā valoda Friuli apgabalā, kurai ir oficiāls aizsardzības statuss.

 Skatīt arī 

 Dienviditālija
 Vidusitālija

 Ārējās saites 

Kategorija:Itālijas ģeogrāfija