Ķekatas

Ķekatās iešana jeb čigānos iešana bija viena no nozīmīgākajām latviešu tradicionālajām paražām. Tā ietvēra maskās pārģērbtu ļaužu gājienus pa sētām un ciemiem, kuru mērķis bija nest mājām svētību, auglību un aizsardzību pret ļaunajiem gariem. Šī paraža balstījās senos maģiskos priekšstatos par auglības veicināšanu un ļauno spēku atvairīšanu, kas raksturīgi daudzām Eiropas tautām ziemas saulgriežu periodā.Edīte Olupe. Latviešu gadskārtu ieražas. Rīga, 1992.

Ķekatnieki parasti bija tērpušies dažādās maskās un darbojās kā organizēts pulks, kuru vadīja budēļu tēvs (saukts arī par budēļu veco). Viņa rīcībā atradās rīkste — dzīvības un auglības simbols. Pieskaršanās ar rīksti mājas iemītniekiem un mājlopiem tika uzskatīta par veselību un labklājību veicinošu rituālu. Šis priekšstats saistīts ar Eiropā plaši izplatīto ticējumu, ka dzīvības spēks mājo zaļos vai plaukstošos zaros, ar kuru palīdzību iespējams šo spēku pārnest uz cilvēkiem un dzīvniekiem. Ķekatniekus visur labprāt uzņēma un pacienāja, jo viņu klātbūtne tika uzskatīta par labvēlīgu zīmi mājai un saimniecībai.

 Nosaukumi un reģionālās īpatnības 
Ķekatnieku nosaukumi un tradīciju varianti atšķīrās dažādos Latvijas novados:
 Kurzemē un Zemgalē — budēļi, bubuļi, buduļi, buki, būzaļi, buzuļi, danča bērni, ķinķēziņi, ķēmi;
 Vidzemē — vecīši, maskas, maskarati, skutelnieki (suselnieki), nūjinieki (kūjinieki), preiļi, kurciemi;
 Latgalē — kaļedas, kaladnieki, talderi.

Šie nosaukumi atspoguļo gan vietējās dialektālās īpatnības, gan atšķirīgas maskošanās un rituālu tradīcijas.

 Maskas un to simbolika 
Maskošanās bija viens no būtiskākajiem ķekatās iešanas elementiem. Tās pamatā bija seni auglības rituāli, kuru laikā maskās attēloja pārdabiskus tēlus, garus vai dzīvniekus, kuriem piedēvēja spēju ietekmēt dabas un cilvēku dzīves procesus. Masku mērķis bija vai nu pielabināties šiem gariem, vai arī tos pakļaut un aizbaidīt.

Viena no pazīstamākajām senlatviešu ķekatnieku maskām bija lāča maska, jo ticēja, ka lāča rūkšana spēj aizdzīt ļaunos garus. Buka masku veidoja, zem palaga piestiprinot līksti ar lokumu uz leju, ko papildināja ar ragiem un bārdu. Dzērves maska tika izgatavota, apgriežot kažoku uz otru pusi un vienā piedurknē ievietojot cirvi ar pietu; pie tās abās pusēs piesēja karotes, kas atgādināja ausis un knābi, kuru varēja kustināt.

Īpaši izteiksmīga bija nāves maska, kurā ķekatnieks pārklājās ar baltu palagu, izgatavoja zobus no rāceņiem un nesa koka dunci, kas notraipīts sarkanā krāsā. Otrā rokā viņš turēja trauku ar degošu vielu, kuras liesmās maska ieguva bālu, līķim līdzīgu izskatu.Osvalds Līdeks. Latviešu svētki. Rīga, 1940.

 Nozīme kultūrā 
Ķekatās iešana bija nozīmīga latviešu tradicionālās kultūras sastāvdaļa, kas apvienoja rituālu, teatralizētu darbību un kopienas saliedēšanu. Tā atspoguļo senos priekšstatus par cilvēka un dabas mijiedarbību, dzīvības ciklu un pārdabisko spēku ietekmi uz ikdienas dzīvi.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Latvijas kultūra