Vulfa sfagns

Vulfa sfagns (Sphagnum wulfianum Girg.) ir liela sfagnu dzimtas lapu sūna un ir vienīgā suga, kas pieder sfagnu ģints sekcijai Polyclada. Aug Ziemeļu puslodē, visbiežāk atrasts Ziemeļeiropā un Ziemeļamerikas ziemeļaustrumos. 

Igaunijā tas ir iekļauts III aizsardzības kategorijā (no 2012. gada). Vulfa sfagns tika izvēlēts par Igaunijas 2019. gada un Latvijas 2023. gada sūnu. Pasludinot to par gada sūnu, Latvijas botāniķi cita starpā vēlējās noskaidrot, vai Latvijā atrodami Vulfa sfagni ar sporu vācelītēm.

 Taksonomija 
Sugu pirmais aprakstījis Tartu amatierbriologs Gustavs Karls Girgensons, pamatojoties uz materiālu, kas savākts no Tehtveres purva netālu no Tartu, nosaucot to zemes īpašnieka vārdā.Girgensohn, G.K. 1860. Naturgeschichte der Laub- und Lebermoose Liv-, Ehst- und Kurlands. — Arch. Naturk. Liv-, Ehst- und Kurlands 2(2): 1-488.Ingerpuu, N., Vellak, K. 2007. Collections of G. C. Girgensohn (1786—1872): lectotypes and rare species. Journal of Bryology 29: 235-240

 Apraksts 
Visi sfagni jeb baltās sūnas ir daudzgadīgi augi ar zariem pušķos un tievu stumbru, kas apakšdaļā pamazām atmirst un rada kūdru.

Velēnas: augstas un skrajas, retāk zemas un blīvas, pārsvarā zaļganas, dzeltenīgas vai iesārtas, nereti nedaudz raibas. Zaļi augi l2 cm augsti.Īpaši aizsargājamās un retās sūnu sugas Latvijā. L. Liepiņa.

Stumbrs: šķērsgriezumā ieapaļš, piecšķautņains, ciets un trausls, melni brūns. Stumbra hialoderma sastāv no divām līdz trim šūnu kārtām, sklerodermas krāsa sarkanmelna vai pelēcīgi sarkana. Stumbra lapas ir 1—1,5 mm garas, 0,5—0,7 mm platas, trīsstūraini mēlveidīgas, galā noapaļotas, reizēm nedaudz bārkstainas.

Zari: galotnes zari īsi un blīvi sakārtoti, veidojot lielu, stingru, noapaļotu galviņu, kādu citiem mežā sastopamajiem sfagniem nav. Zari sakārtoti 7—13 pušķos. Katrā pušķī ir trīs līdz pieci atkaru zari, bet pārējie cieši piekļaujas stumbram.

Zaru lapas: 1—1,5 mm garas, 0,4—0,6 mm platas, olveidīgi lancetiskas, gals atliekts. Tāpat kā visiem sfagniem, lapām nav dzīslas, plātnes šūnas ir divu veidu — garās un zaļās hlorocistas, kas satur hlorofilu un asimilē, un bezkrāsainās, tukšās hialocistas, kuru apvalks ir ar gredzenveida uzbiezinājumiem un daudzām porām ūdens un minerālvielu uzņemšanai un piegādei hlorocistām.

 Noteikšana 
Sugu, atšķirībā no daudzām citām, var noteikt bez mikroskopa palīdzības un no kvalitatīva foto. Zaru kārtojums ir 7—13 pušķos, kas ir vairāk nekā visām citām sfagnu sugām un ir svarīgi atpazīšanai. Nozīmīga detaļa ir arī galotnes pušķa kompaktums.

 Augšanas apstākļi 
Šī sūna, tāpat kā citi sfagni, pieder pie epigeīdiem, t.i., uz augsnes augošajām sūnām. Vulfa sfagni parasti sastopami purvainos un mitros skujkoku (īpaši egļu) un jauktos mežos, arī purvmalās. Parastākie meža tipi — slapji damakšņi un vēri. Atrodami arī pārejas joslās, kur sausieņu mežs pāriet purvainā mežā vai sūnu purvā, uz kūdras vai nosusinātas kūdras. Augs ir jutīgs pret drenāžu un mežizstrādi, tā, 2004. gadā Igaunijā no agrākajām 30 zināmajām atradnēm bija palikušas tikai 8. Eksperimenti arī liecina, ka citu sfagnu sugu klātbūtne palēnina Vulfa sfagnu augšanu. Parasti aug kopā ar citiem sfagniem — Sphagnum centrale, S. girgensohnii, S. russowii un S. squarrosum, arī S. palustre, S. quinquefarium, S. nemoreum. Latvijā parasti sastopams valsts ziemeļaustrumos. Reizēm šo sfagnu var atrast pazeminājumos augam dažu kvadrātmetru platībā, reizēm — tikai nedaudzus augus.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Catalogue of Life: Sphagnum wulfianum Girg.
 NCBI Taxonomy browser

Kategorija:Sūnaugi