Da Kostas sindroms

Da Kostas sindroms ir sindroms ar simptomu kopumu, kas ir līdzīgs sirds slimību simptomiem. Lai gan fiziska pārbaude neatklāj nopietnas fizioloģiskas novirzes, ir novērota ortostatiska nepanesamība. Sākotnēji tika uzskatīts, ka tā ir sirds problēma, un to ārstēja ar mūsdienu sirds zāļu priekštečiem. Lai gan stāvoklis galu galā tika pārkvalificēts kā psihisks, mūsdienās zināms, ka tas pārstāv vairākus traucējumus, no kuriem dažiem tagad ir zināms medicīniskais pamats.

Stāvoklis tika nosaukts pēc Džeikoba Mendesa Kosta vārda, kurš pētīja un aprakstīja šo traucējumu Amerikas pilsoņu kara laikā. To dažādi sauc arī par sirds neirozi, hronisku astēniju, piepūles sindromu, funkcionālām sirds un asinsvadu slimībām, neirocirkulāro astēniju, primāro neirastēniju, subakūtu astēniju un kairinātu sirdi.

 Pazīmes un simptomi 
Da Kostas sindroma simptomi ir nogurums pēc piepūles, elpas trūkums, sirdsklauves, svīšana un sāpes krūtīs.

 Cēloņi 
Da Kosta sindroms sākotnēji tika uzskatīts par sirds slimību, un vēlāk tas tika klasificēts kā psihisks. Šo terminu vairs neizmanto neviena medicīnas iestāde, un to parasti aizstāj precīzākas diagnozes, no kurām dažām ir medicīnisks pamats.

 Diagnoze 
Lai gan Da Kostas sindroms ir iekļauts ICD-9 (306.2) un ICD-10 (F45.3) sadaļā "somatoforma veģetatīvā disfunkcija" šo terminu vairs neizmanto neviena medicīnas iestāde, un to parasti aizstāj specifiskākas diagnozes.

Kopš tā laika Da Kostas novērotā ortostatiskā nepanesamība ir konstatēta arī pacientiem, kuriem diagnosticēts hroniska noguruma sindroms, ortostatiskās tahikardijas posturālais sindroms (POTS)Low et al., Postural Tachycardia Syndrome (POTS), Journal of Cardiovascular Electrophysiology. 20(3):352-8 (2009) un mitrālā vārstuļa prolapss. 21. gadsimtā šī nepanesamība tiek klasificēta kā neiroloģisks stāvoklis. Vingrojumu nepanesamība kopš tā laika ir konstatēta daudzās organiskās slimībās.

 Klasifikācija 
Sindromam, ko dažādi dēvē par sirds neirozi, hronisku astēniju, piepūles sindromu, funkcionālām sirds un asinsvadu slimībām, neirocirkulācijas astēniju, primāro neirastēniju un subakūtu astēniju, ir daudz nosaukumu. Pats Kosta to nosauca par uzbudināmo sirdi un termins karavīra sirds bija plaši lietots gan pirms, gan pēc viņa darbiem. Lielākā daļa autoru šos terminus lieto savstarpēji aizvietojamā veidā, bet daži autori iedala atšķirību no šī stāvokļa dažādajām izpausmēm, dodot priekšroku dažādu etiķešu izmantošanai, lai uzsvērtu psihiatrisko vai ne-psihiatrisko sūdzību pārsvaru. Piemēram, Oglesbijs Pols raksta, ka "ne visiem pacientiem ar neirocirkulāro astēniju ir sirds neiroze, un ne visiem pacientiem ar sirds neirozi ir neirocirkulārā astēnija." Neviens no šiem terminiem nav plaši izmantots.

 Ārstēšana 
Da Kostas ziņojums rāda, ka pacienti atveseļojās no smagākiem simptomiem, kad tika izņemti no saspringtas aktivitātes vai ilgstoša dzīvesveida, kas tos izraisīja. Pacienta atbalstītā pozīcija un piespiedu gultas režīms bija visveiksmīgākais.

Citas ārstēšanas metodes, kuras bija redzamas iepriekšējos pētījumos, bija ķermeņa uzbūves un stājas uzlabošana, ja iespējams, atbilstošs vingrinājumu treniņa līmenis, vaļīga apģērba valkāšana ap vidukli un izvairīšanās no tādām pozas izmaiņām kā noliekšanās vai gulēšana kreisajā vai labajā pusē vai dažos gadījumos uz muguras, kas mazināja dažas sirdsklauves un sāpes krūtīs, un lēnām pieceļoties, dažos gadījumos varēja novērst ģīboni, kas saistīts ar posturālo hipotensiju vai ortostatisku hipotensiju.

Farmakoloģiskā iejaukšanās notika uzpirkstītes (digitalis) veidā, kas ir glikozīdu zāļu grupa, kura iegūta no sarkanās uzpirkstītes (Digitalis purpurea), kas tagad pazīstama kā nātrija-kālija ATPāzes inhibitors, palielinot sirds izsviedes apjomu un samazinot sirdsdarbības ātrumu; tā izmantošanas laikā, to pielietoja vairāk pacientiem ar sirdsklauvēm.

 Vēsture 
Da Kosta sindroms ir nosaukts pēc ķirurga Jēkaba Mendesa Da Kosta kurš pirmo reizi to novēroja karavīriem Amerikas pilsoņu kara laikā. Laikā, kad tas tika ierosināts, Da Kosta sindroms tika uzskatīts par ļoti vēlamu fizioloģisku skaidrojumu "karavīra sirdij". Termina "Da Kosta sindroms" lietošana sasniedza maksimumu 20. gadsimta sākumā. Tuvojoties gadsimta vidum, stāvoklis parasti tika atkārtoti raksturots kā neirozes forma. Sākotnēji tas tika klasificēts kā "F45.3" (zem sirds un asinsvadu sistēmas somatoformiem traucējumiem) ICD-10 klasifikācijā un tagad tas ir klasificēts kā "somatoforma veģetatīva disfunkcija".

Da Kosta sindroms ietver simptomu kopumu, kas ietver sāpes kreisajā pusē krūtīs, sirdsklauves, elpas trūkumu un nogurumu, reaģējot uz slodzi. Ērls de Grejs, kurš no 1864. līdz 1868. gadam iesniedza četrus ziņojumus par britu karavīriem ar šiem simptomiem, un attiecināja tos uz lielo militārā aprīkojuma svaru, ko pārnēsāja cieši pie krūtīm piesprādzētās mugursomās, kas varēja traucēt sirdsdarbībai. Arī 1864. gadā Henrijs Hārtors novēroja karavīrus Amerikas pilsoņu karā, kuriem bija līdzīgi simptomi, kas bija saistīti ar “ilgstošu pārslodzi, atpūtas un bieži vien barības trūkumu”, un nenoteiktas sirds sūdzības tika attiecinātas uz miega trūkumu un sliktu pārtiku. 1870. gadā Artūrs Bovens Maijerss no Coldstream Guards arī uzskatīja, ka šīs problēmas ir cēlonis problēmām, kuras viņš sauca par neirocirkulāro astēniju un sirds un asinsvadu neirozi.

J. M. Da Kosta pētījumā, kurā piedalījās 300 karavīri, tika ziņots par līdzīgiem atklājumiem 1871. gadā un piebilda, ka stāvoklis bieži attīstījās un saglabājās pēc drudža vai caurejas. Viņš arī atzīmēja, ka pulsu vienmēr ļoti un strauji ietekmēja stāvokļa maiņa, piemēram, noliekšanās, saliekšanās vai atliekšanās, atgāšanās. Tipisks gadījums bija vīrietis, kurš vairākus mēnešus vai ilgāk strādāja dienestā un saslima ar caureju vai drudzi, un pēc neilgas uzturēšanās slimnīcā atgriezās aktīvajā dienestā. Drīz vien karavīrs atklāja, ka viņš nevar sekot līdzi saviem biedriem, atgriežoties pie karavīra dzīves, kā iepriekš, jo viņam trūkst elpa, viņam reibst galva, krūtīs parādās sirdsklauves un sāpes, tomēr pēc kāda laika vēlāk viņš izskatījās kopumā vesels. 1876. gadā ķirurgs Artūrs Deivijs attiecināja simptomus uz militāro treniņu, kurā „pārmērīgi izplētušās krūtis, izraisīja sirds paplašināšanos un izraisīja uzbudināmību”.

Pirmā pasaules kara laikā sers Tomass Lūiss (kurš bija Medicīnas pētniecības komitejas darbinieks) pētīja daudzus karavīrus, kuri tika nosūtīti uz Hempstedas un Kolčesteras militārajām sirds slimnīcām ar “sirdsdarbības traucējumiem” vai “sirds vārstuļu slimību”. 1918. gadā viņš publicēja monogrāfiju, kurā apkopoti viņa atklājumi, kas parādīja, ka absolūtajam vairumam nav strukturālu sirds slimību, par ko liecina tolaik pieejamās diagnostikas metodes. Tajā viņš pārskatīja simptomu atšķirību starp “piepūles sindromu” un strukturālu sirds slimību, pārbaudīja iespējamos “piepūles sindroma” cēloņus, strukturālās sirds slimības diagnozi karavīriem, tās perspektīvu un ārstēšanu, kā arī armijas gūto pieredzi.

Kopš tā laika ir aprakstīti dažādi līdzīgi vai daļēji līdzīgi apstākļi.

Sērojošajām mātēm ir radušies iepriekš aprakstītie simptomi un pastāvīgas fiziskas sāpes krūtīs.

 Skatīt arī 
 Takotsubo kardiomiopātija
 Stājas ortostatiskās tahikardijas sindroms

 Atsauces 

 Ārējās saites 
AKTUĀLĀ STARPTAUTISKĀ STATISTISKĀ SLIMĪBU UN VESELĪBAS PROBLĒMU KLASIFIKĀCIJA, 10.REDAKCIJA

Kategorija:Psihiatrija
Kategorija:Lapas ar nepārskatītiem tulkojumiem