Sodrējainā pienaine

Sodrējainā pienaine (Lactarius fuliginosus) ir Latvijā bieža vidēji liela pienaiņu ģints sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.

 Taksonomija 

Šo sugu ar nosaukumu Agaricus fuliginosus aprakstījis Austrijas botāniķis Karls fon Kraps 1782. gadā, 1838. gadā Eliass Magnuss Frīss tai deva mūsdienu nosaukumu Lactarius fuliginosus (Krapf) Fr. (1838).Fries, Elias Magnus (1838). Epicrisis systematis mycologici. p. 33648.

Arī citi autori, kā parasti, devuši savus nosaukumus:
 Pauls Kummers 1871. gadā viņu nosauca par Galorrheus fuliginosus.
 Karls Ernsts Oto Kunce 1891. gadā — par Lactifluus fuliginosus.Kuntze O (1891). Revisio Generum Plantarum. p. 856.

Vairākas bijušās sodrējainās pienaines varietātes un formas tagad atzītas par atsevišķām sugām:
 var. picinus — L. picinus (egļu pienaine)
 speciosus — L. romagnesii
 albipes — L. azonites (bezjoslu pienaine)
 major — L. lignyotus (koksnes pienaine)

 Kladu sistēma 

Pēc pašlaik nepilnīgiem ģenētiskiem pētījumiem sodrējainā pienaine iekļauta Plinothgali sadaļā un Plinthogalus pasugā. Sadaļas pārstāvēm parasti ir dzeltenbrūnas, brūnganas vai pelēcīgas cepurītes un kātiņi, to mīkstums gaisā sārtojas.Heilmann-Clausen et al. (2000), p. 27. Tuvākā suga ir egļu pienaine, kas nav droši atšķirama pēc morfoloģiskajām pazīmēm un ir uzskats, ka tā relatīvi nesen ir bijusi šīs sugas forma, kuras mikoriza pielāgojusies skuju kokiem.Stubbe D, Verbeken A (2012). "Lactarius subg. Plinthogalus: the European taxa and American varieties of L. lignyotus re-evaluated". Mycologia. 104 (6): 1490—501. doi:10.3852/12-039. PMID 22684287. S2CID 5097766.

 Apraksts 
 Cepurīte: plāna, sākumā plakani izliekta, vēlāk ieliekta ar krokotu vidusdaļu, uz vecumu sekli piltuvveidīga un bieži ar krokainu malu. Virsmiziņa sausa, apsarmota, sākumā samtaina, vēlāk kaila, tumši pelēkbrūna vai riekstu brūna, var būt izbalojusi līdz pelēcīgai, vecumā olīvzaļa. Platums 5—9 (12) cm.
 Lapiņas: bāli dzeltenīgas ar okerkrāsas šķautnēm, ievainojumu vietās krāsojas lašu gaļas krāsā, ar sacietējušiem dzeltenīgiem piensulas pilieniem, dažāda garuma, gar kātiņu nolaidenas. Vecākām sēnēm lapiņas tumšākas, krēma vai okera krāsā līdz brūnganām.
 Kātiņš: Cilindrisks, uz leju tievāks, bieži saliekts, bāli sodrējaini brūns, augšdaļā gaišāks, ievainojumu vietās lašu krāsā līdz brūngans, samtains, ar baltu micēliju pie pamata. Garums 5—10 cm, resnums 0,7—2 cm.
 Mīkstums: bālgans līdz krēmkrāsas, uz vecumu kļūst dzeltenīgāks, zem virsmiziņas iesārts, gaļīgs, trausls, ar neizteiktu vai vāju augļu smaržu un rūgtenu garšu. Piensula balta, saskarē ar gaisu kļūst oranždzeltena, vecām sēnēm ūdeņaina, sākumā gandrīz maiga, vēlāk mazliet rūgtena.
 Sporas: gandrīz apaļas, kārpainas, bezkrāsainas, ar līdz 0,8 µm augstu gandrīz pilnīgu tīklotu ornamentu, amiloīdas, nobirums masā gaišā okera krāsā. Izmēri 7—9,5/7—9 µm.I.Dāniele, D.Meiere "Lielā Latvijas sēņu grāmata", Karšu izdevniecība Jāņa sēta, Rīgā, 2020, 80. lpp.Sugu enciklopēdija: Sodrējainā pienaineH. un R.Grinerti, “Sēnes”, Zvaigzne ABC, 148. lpp. ISBN 978-9934-0-2185-5.
 Bazīdijas: nedaudz vālesveida, četrsporu, 40—55/9—12 µm.Heilmann-Clausen et al. (2000), pp. 244—5.
 Cistīdas: pleiro- un makrocistīdu nav, lapiņu šķautnes sterilas, ar retām plānsienu, caurspīdīgām, vārpstveida vai neregulārām paracistīdām 25—55/5—7 µm.

 Augšanas apstākļi 

Galvenokārt lapu koku mikorizas sēne, sastopama visā Ziemeļu puslodē, arī Jaunzēlandē.GBIF atradņu karte un foto Latvijā parasti aug no jūlija līdz oktobrim.Latvijas Veģetācija, 5, 2002 Mežos un stigās, pa vienai vai lielās grupās. Biežākie mikorizas partneri Rietumeiropā — ozoli un dižskābarži, nabadzīgās kaļķainās augsnēs.pilzoek.de: Lactarius fuliginosus Fr. (non ss.Neuh.) Reizēm aug arī ar eglēm, bērziem, lazdām un priedēm.

 Barības vērtība 

Ēdama, taču daļa autoru sauc par negaršīgu. Lieto sālīšanai.Грибы средней полосы: Млечник буроватый, Lactarius fuliginosus Rietumeiropā sēni bieži uzskata par neēdamuEttore B. (2012). Funghi. Conoscere, riconoscere e ricercare tutte le specie di funghi più diffuse. De Agostini. p. 121. ISBN 978-88-418-7695-4. vai pat indīgu.Chapuis JR. (1980). "Jahresbericht 1979 des Verbandstoxikologen" [Annual report 1979 by the toxicologist]. Schweizerische Zeitschrift für Pilzkunde (in German). 58 (6): 84—90.

Sēnei, tāpat kā daļai citu augstāko sēņu, ir insekticīdas spējas, ievainojumu vietās tai veidojas kukaiņiem kaitīgi ķīmiski savienojumi.Dowd PF, Miller OK (1990). "Insecticidal properties of Lactarius fuliginosus and Lactarius fumosus". Entomologica Experimentalis et Applicata. 57 (1): 23—28. doi:10.1111/j.1570-7458.1990.tb01412.x. S2CID 85369383Conca E, De Bernardi M, Fronza G, Girometta MA, Mellerio G, Vidari G, Vita-Finzi P (1981). "Fungal metabolites 10. New chromenes from Lactarius fuliginosus Fries and Lactarius picinus Fries". Tetrahedron Letters. 22 (43): 4327—30. doi:10.1016/S0040-4039(01)82947-6.Spiteller P. (2008). "Chemical defence strategies of higher fungi". Chemistry: A European Journal. 14 (30): 9100—10. doi:10.1002/chem.200800292. PMID 18601235.

 Līdzīgās sugas 

Ārēji līdzīgas pienaiņu ģints sugas ir koksnes pienaine L. lignyotus, kuras cepurīte ir tumšāka un tās centrā smails paugurs. Egļu pienaine L. picinus parasti atšķiras ar vairāk melnganbrūnu cepurīti un kātiņu, tomēr drošākā atšķirība ir egļu pienaines augšana egļu mežos. Kodīgā pienaine L. ocridus ir ar gļotainu cepurīti un strauji sārtojas ievainojumu vietās, bet bezjoslu pienainei L. azonitus ir balts kātiņš un bieži — saplaisājusi mala. No Rietumeiropā sastopamās L. romagnesii nav droši atšķirama bez mikroskopa; L. romagnesii pamanāmākā atšķirība ir tās staipīgākā piensula, ko reizēm var izvilkt pavediena veidā.Jacob Heilmann-Clausen u. a.: The genus Lactarius. Hrsg.: The Danish Mycological Society (= Fungi of Northern Europe. Band 2). 1998, ISBN 87-983581-4-6, S. 244–245

 Atsauces 

 Skatīt arī 

 Ēdamās sēnes
 Sēņošana

 Ārējās saites 
 Mycobank
 Index Fungorum
 Catalogue of Life: Lactarius fuliginosus
 Latvijā konstatētās sēņu sugas
 NCBI Taxonomy browser

Kategorija:Pienaines
Kategorija:Ēdamās sēnes