Pekkols

Pekkols, arī Pikuls un Pikols (, ), sākotnēji Patols (), ir nāves dievs un mirušo valstības — pazemes valdnieks baltu mitoloģijā, viens no trim galvenajiem prūšu pielūgtajiem dieviem. Videvuta karogā viņš ir attēlots kā melnā vai sarkanā apģērbā tērpts sirmgalvis ar līķautu ap galvu.
Vecais Stenders savā skaidrojošajā latviešu-vācu vārdnīcā minēja seno latviešu dievību Pekolu, gaisa garu, elles, tumsas un aptumsumu dievu, no kura vārda cēlies vārds "pekle" jeb elle.

 Cilme 
Lietuviešu valodnieki Patola vārda cilmi skaidro ar pa- („pie“) un tula („zeme“).Norbertas Vėlius. Pikulas. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 327 psl.

 Vēsture 
Pirmo reizi minēts kā Patollus 1418. gada Varmijas bīskapa pāvestam Martinam V adresētā memorandā Collatio Espiscopi Varmiensis,  kurā bīskaps atgādina par Vācu ordeņa sekmīgi kristītajiem Prūsijas pagāniem, kuri iepriekš pielūdza „dēmonus” Patollu un Natrimpu ().

Simons Grūnavs savā Prūšu hronikā atstāstīja leģendu par brāļiem Videvutu un Bruteni, kas ieradušies no aizjūras. Videvuts kļuvis par prūšu ķēniņu, bet Brutenis kļuvis par krīvukrīvu un pielūdzis Patollu, Potrimpu un Perkunu (Patollos, Potrimpos, Perkunos).

 Kultūrā 

Juris Alunāns Pikulim piedēvēja arī sievu Nauli, pašu Pikulu attēlojot kā drūmu elles jeb pekles valdnieku.

 Pīkals jeb Pīkols 
Jānis Lange skaidrojošajā latviešu-vācu vārdnīcā minēja arī seno latviešu dievību Pīkalu, bet Vecais Stenders Pīkolu, kas bijis senlatviešu [kapu] kalnu dievs (no vārda "pi kolns").

 Literatūra 
 Jonas Balys, Haralds Biezais. Baltische Mythologie. In: Hans Wilhelm Haussig (Hrsg.): Götter und Mythen im Alten Europa (= Wörterbuch der Mythologie. Abteilung 1: Die alten Kulturvölker. Band 2). Klett-Cotta, Stuttgart 1973, .

 Atsauces 

Kategorija:Prūšu dievi