Suverēna valsts

Suverēna valsts ir patstāvīga, neatkarīga valsts ar centralizētu, neatkarīgu valdību. Apvienoto Nāciju Organizācijas dokumentos ir noteikti valsts pastāvēšanas pamatprincipi, tas ir, katrai valstij ir sava zeme (teritorija), iedzīvotāji un suverēna vara. Suverēno valstu iekšējos jautājumos neiejaucas citas valstis. Parasti suverēnai valstij ir jābūt pastāvīgam iedzīvotāju skaitam, noteiktai teritorijai, valdībai, kas nav pakļauta citai, un spējai mijiedarboties ar citām suverēnām valstīm. Praksē citu valstu atzīšana vai neatzīšana spēlē nozīmīgu lomu, nosakot valsts statusu. Neatzītām valstīm bieži ir grūtības nodibināt diplomātiskās attiecības ar citām suverēnām valstīm. Valsts robeža norobežo suverēno valstu teritoriju no kaimiņvalstīm.

Pretēji suverēnām valstīm ir protektorāti, satelītvalstis, marionešu valstis, vasaļvalstis un citi nesuverēni valstiski veidojumi.

 Vēsture 
Kopš 19. gadsimta beigām gandrīz visa pasaule ir sadalīta sekcijās (valstīs) ar vairāk vai mazāk noteiktām robežām, kas piešķirtas dažādām valstīm. Agrāk diezgan lielas zemes platības bija vai nu neapdzīvotas vai pamestas, vai arī apdzīvotas klejotāju tautu, kas nebija organizētas valstīs. Taču pat mūsdienu valstīs pastāv lielas attālas teritorijas, piemēram, Amazones tropiskie meži, kas ir vai nu neapdzīvoti, vai arī apdzīvoti vienīgi vai galvenokārt vietējām pamatiedzīvotāju grupām (un dažas no tām joprojām nav pastāvīgā saskarē). Turklāt ir valstis, kurās faktisko kontroli apstrīd vai arī tā netiek īstenota visā teritorijā.

Pašlaik starptautiskajā sabiedrībā ietilpst vairāk nekā 200 suverēnas valstis, no kurām lielākā daļa ir pārstāvētas Apvienoto Nāciju Organizācijā. Šīs valstis pastāv starptautisko attiecību sistēmā, kurā katra valsts, veidojot savus aprēķinus, ņem vērā citu valstu politiku. No šī skatupunkta valstis ir integrētas starptautiskajā sistēmā, kas nodrošina īpašu iekšējo un ārējo drošību, kā arī leģitimācijas dilemmu. Pēdējā laikā ir izveidots jēdziens "starptautiskā sabiedrība", kas attiecas uz valstu grupu, kas ir izveidojusi noteikumus, procedūras un institūcijas attiecību īstenošanai. Tādējādi ir izveidots pamats starptautiskajām tiesībām, diplomātijai starp oficiāli atzītām suverēnām valstīm, to organizācijām un formālajiem režīmiem.

 Vestfāles suverenitāte 
Vestfāles suverenitāte ir nācijvalsts suverenitātes jēdziens, kas balstās uz teritoriālumu un ārēju aģentu lomas neesamību iekšējās struktūrās. Tā ir starptautiska valstu, multinacionālo korporāciju un organizāciju sistēma, kas aizsākās ar Vestfāles mieru 1648. gadā.

Suverenitātes jēdziens bieži tiek nepareizi izmantots. Līdz 19. gadsimtam radikalizētais "civilizācijas standarta" koncepts tika regulāri lietots, lai noteiktu, ka noteiktas pasaules tautas bija "necivilizētas" un bez organizētām sabiedrībām. Šī nostāja tika atspoguļota un konstituēta uzskatos, ka to "suverenitāte" vai nu pilnīgi trūka, vai arī bija zemākas kvalitātes salīdzinājumā ar "civilizēto" tautu suverenitāti. Lasa Openheims ir teicis: "Varbūt nav neviena jēdziena, kura nozīme būtu tik daudz diskutēta kā suverenitātes jēdziens. Tā ir neapstrīdama patiesība, ka šis jēdziens kopš tā ieviešanas politikas zinātnē līdz pat mūsdienām nekad nav ieguvis universāli pieņemtu nozīmi." Austrālijas Augstākās tiesas tiesnesis H.V. Evats uzskatīja, ka "suverenitāte nav ne fakts, ne tiesību jautājums, bet drīzāk jautājums, kas vispār neizvirzās."

Suverenitāte ir ieguvusi citu nozīmi līdz ar pašnoteikšanās principa un draudu vai spēka lietošanas aizlieguma kā jus cogens normu attīstību mūsdienu starptautiskajās tiesībās. Apvienoto Nāciju Organizācijas Harta, Valstu tiesību un pienākumu deklarācijas projekts un reģionālo starptautisko organizāciju hartas pauž uzskatu, ka visas valstis juridiski ir vienlīdzīgas un bauda vienādas tiesības un pienākumus, balstoties uz to pastāvēšanas faktu kā personām starptautiskajās tiesībās. Tautu tiesības noteikt savu politisko statusu un īstenot pastāvīgu suverenitāti savas teritorijas robežās ir plaši atzītas.

Politikas zinātnē suverenitāti parasti definē kā vissvarīgāko valsts atribūtu tās pilnīgā pašpietiekamībā noteiktā teritorijā, proti, tās pārākumu iekšpolitikā un neatkarību ārpolitikā.

Vestfāles suverenitātes sistēma, kas nosaukta par godu 1648. gada Vestfāles līgumam, saskaņā ar Braiena Tērnera teikto, "veica vairāk vai mazāk skaidru atdalīšanu starp reliģiju un valsti un atzina prinču tiesības "konfesionalizēt" valsti, tas ir, noteikt savu karaļvalstu reliģisko piederību saskaņā ar pragmatisko principu cuius regio eius religio (kura teritorija, tā reliģija)."

Pirms 1900. gada suverēnām valstīm bija absolūta imunitāte no tiesvedības procesiem, kas izrietēja no suverenitātes un Vestfāles valstu vienlīdzības konceptiem. Pirmais šo ideju izteica Žans Bodēns, kurš uzskatīja, ka valsts pilnvaras ir suprema potestas noteiktās teritoriālajās robežās. Pamatojoties uz šo koncepciju, jurisprudence ir attīstījusies, piešķirot ārvalstīm imunitāti no tiesvedības iekšzemes tiesās. Gadījumā The Schooner Exchange v. M'Faddon ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs Džons Māršals rakstīja, ka "suverēnu pilnīga vienlīdzība un absolūta neatkarība" ir radījusi gadījumu klasi, kurā "katrs suverēns tiek uzskatīts par tādu, kurš atsakās no daļas no pilnīgas ekskluzīvās teritoriālās jurisdikcijas, kas raksturīga katrai nācijai."

Absolūta suverēnā imunitāte vairs nav tik plaši pieņemta kā agrāk, un dažās valstīs, tostarp Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Singapūrā, Austrālijā, Pakistānā un Dienvidāfrikā, ir ieviesta ierobežojoša imunitāte ar likumu, kas skaidri ierobežo jurisdikcijas imunitāti publiskām darbībām, bet ne privātām vai komerciālām darbībām, lai gan nav precīzas definīcijas, pēc kuras publiskas darbības varētu viegli atšķirt no privātām.

 Atzīšana 
Valsts atzīšana nozīmē suverēnas valsts lēmumu izturēties pret citu subjektu arī kā pret suverēnu valsti. Atzīšana var būt vai nu tieši izteikta, vai netieša un parasti ir ar retrospektīvu iedarbību. Tā ne vienmēr nozīmē vēlmi nodibināt vai uzturēt diplomātiskās attiecības.

Pastāv diskusijas par to, vai valstis var pastāvēt kā fakts neatkarīgi no atzīšanas vai arī atzīšana ir viens no nepieciešamajiem faktiem, lai valstis tiktu izveidotas. Nav definīcijas, kas būtu saistoša visiem starptautiskās sabiedrības locekļiem attiecībā uz valsts statusa kritērijiem. Daži uzskata, ka šie kritēriji galvenokārt ir politiski, nevis juridiski. L.C. Grīns atsaucās uz vēl neizveidoto Polijas un Čehoslovākijas valstu atzīšanu Pirmā pasaules kara laikā un skaidroja, ka "tā kā valsts statusa atzīšana ir brīvības jautājums, jebkurai pastāvošai valstij ir iespēja pieņemt jebkuru subjektu par valsti neatkarīgi no teritorijas vai izveidotas valdības esamības."

Starptautisko tiesību speciālists Heršs Lauterpachts norādīja, ka atzīšana nav tikai formalitāte, bet aktīva interpretācija, kas atbalsta jebkuru faktu. Tomēr, kad atzīšana ir veikta, tā nevar tikt patvaļīgi atsaukta citu valstu diskrecionārās vai iekšpolitiskās apsvērumu dēļ.

 Konstitutīvā teorija 
Konstitutīvā teorija par valsts statusu definē valsti kā starptautisko tiesību subjektu tikai tad, ja to kā suverēnu atzīst vismaz viena cita valsts. Šī atzīšanas teorija tika izstrādāta 19. gadsimtā. Saskaņā ar to valsts bija suverēna, ja cita suverēna valsts to tādu atzina. Tādēļ jaunās valstis nevarēja uzreiz kļūt par starptautiskās sabiedrības daļu vai tikt saistītas ar starptautiskajām tiesībām, un atzītajām valstīm nebija jāievēro starptautiskās tiesības attiecībās ar šīm jaunajām valstīm. 1815. gadā Vīnes kongresā noslēguma aktā tika atzītas tikai 39 suverēnas valstis Eiropas diplomātiskajā sistēmā. Rezultātā tika stingri noteikts, ka nākotnē jaunās valstis būs jāatzīst citām valstīm, kas praksē nozīmēja atzīšanu no vienas vai vairākām lielvalstīm.

Viens no galvenajiem šī likuma kritikas punktiem ir neskaidrības, kas rodas, kad dažas valstis atzīst jaunu subjektu, bet citas ne. Viens no šīs teorijas galvenajiem aizstāvjiem, Heršs Lauterpachts, ierosināja, ka valstīm būtu jāpiešķir atzīšana kā iespējams risinājums. Tomēr valstij, pieņemot lēmumu par atzīšanu, ir tiesības izmantot jebkādus kritērijus, un tai nav pienākuma ievērot konkrētus kritērijus. Daudzas valstis var atzīt citu valsti tikai tad, ja tas ir to interesēs.

1912.gadā L.F.L. Openheims izteica šādu apgalvojumu par konstitutīvo teoriju:

"Starptautiskās tiesības neapgalvo, ka valsts nepastāv, kamēr tā nav atzīta, bet tās neņem to vērā pirms atzīšanas. Tikai un vienīgi caur atzīšanu valsts kļūst par starptautisku personu un starptautisko tiesību subjektu."

Citu valstu atzīšana vai neatzīšana var pārsniegt deklaratīvās teorijas kritērijus tādos gadījumos kā Kosova un Somalilandē.

 Deklaratīvā teorija 
Atšķirībā no konstitutīvās teorijas, deklaratīvā teorija par valsts statusu definē valsti kā starptautisko tiesību subjektu, ja tā atbilst šādiem kritērijiem:

 noteikta teritorija,
 pastāvīgs iedzīvotāju skaits,
 valdība un
 spēja veidot attiecības ar citām valstīm.

Saskaņā ar deklaratīvo teoriju subjekta valsts statuss ir neatkarīgs no citu valstu atzīšanas, ja vien suverenitāte nav iegūta ar militāru spēku. Deklaratīvais modelis tika formulēts 1933. gada Montevideo konvencijā.

Starptautisko tiesību kontekstā "teritorija" ietver sauszemes teritoriju, iekšējos ūdeņus, teritoriālo jūru un gaisa telpu virs teritorijas. Nav prasības pēc stingri noteiktām robežām vai minimāla sauszemes lieluma, tomēr mākslīgas struktūras un neapdzīvojamas teritorijas nevar tikt uzskatītas par pietiekamām valsts statusam. Termins "pastāvīgs iedzīvotāju skaits" attiecas uz sabiedrību, kurai ir nodoms pastāvīgi apdzīvot teritoriju un kura ir spējīga uzturēt valsts virsbūvi, lai gan nav noteikts minimālais iedzīvotāju skaits. Valdībai ir jābūt spējīgai efektīvi kontrolēt teritoriju un iedzīvotājus (prasība, kas juridiskajā teorijā pazīstama kā "efektīvās kontroles tests"), kā arī jāgarantē pamattiesību aizsardzība ar juridiskām metodēm un politikām. "Spēja veidot attiecības ar citām valstīm" atspoguļo subjekta neatkarības pakāpi.

Montevideo konvencijas 3. pants nosaka, ka politiskais valsts statuss ir neatkarīgs no citu valstu atzīšanas, un valstij nav aizliegts sevi aizsargāt.

Līdzīgu viedokli par "nosacījumiem, saskaņā ar kuriem subjekts tiek uzskatīts par valsti," pauž Eiropas Ekonomiskās Kopienas Badintera Arbitrāžas komitejas atzinumi, kuros valsts tiek definēta ar teritoriju, iedzīvotājiem, valdību un spēju veidot attiecības ar citām valstīm.

Montevideo konvencijas kritēriji automātiski neveido valsti, jo ir jāievēro papildu prasības. Lai gan šie kritēriji spēlē nozīmīgu lomu, tie ne vienmēr nosaka valsts statusu, piemēram, Kosovas, Rodēzijas un Somalilandes gadījumos.

Praksē starptautiskās attiecības ņem vērā atzīšanas un neatzīšanas ietekmi. Tieši atzīšanas akts apliecina, vai valsts atbilst valsts statusa prasībām un vai tā tagad ir pakļauta starptautiskajām tiesībām tādā pašā veidā kā citas suverēnas valstis.

 Valsts atzīšana 

 Valstu atzīšanas prakse 
Valstu atzīšanas prakse parasti atrodas starp deklaratīvās un konstitutīvās teorijas pieejām. Starptautiskās tiesības neuzliek valstīm pienākumu atzīt citas valstis. Atzīšana bieži tiek liegta, ja jauna valsts tiek uzskatīta par neleģitīmu vai tās izveide notikusi, pārkāpjot starptautiskās tiesības. Gandrīz universāla starptautiskās sabiedrības neatzīšana attiecībā uz Rodēziju un Ziemeļkipru ir labi piemēri. Rodēziju atzina tikai Dienvidāfrika, bet Ziemeļkipru - tikai Turcija.

Rodēzijas gadījumā atzīšana tika plaši liegta, kad baltais minoritārais režīms sagrāba varu un mēģināja izveidot valsti pēc aparteīda Dienvidāfrikas modeļa. Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome šo režīmu raksturoja kā "nelegālu rasistisku minoritātes režīmu".

Ziemeļkipras gadījumā atzīšana tika liegta valstij, kas tika izveidota Ziemeļkipras teritorijā. Starptautiskajās tiesībās nav aizlieguma deklarēt neatkarību, un valsts atzīšana ir politisks jautājums.

 Juridiskās interpretācijas par Ziemeļkipru 

 2013. gada 2. jūlijā Eiropas Cilvēktiesību tiesa (ECT) lēma, ka "neskatoties uz starptautiskās atzīšanas trūkumu režīmam ziemeļu teritorijā, de facto atzīšana var būt nepieciešama praktisku apsvērumu dēļ". Tiesību akti, ko pieņēma Ziemeļkipras Turku Republikas ("TRNC") iestādes, tika uzskatīti par juridiski pamatotiem attiecībā uz vietējiem likumiem.
 2024. gada 9. oktobrī ASV Federālā tiesa norādīja, ka "TRNC uzdodas darboties kā demokrātiska republika ar prezidentu, premjerministru, parlamentu un tiesu sistēmu".
 2015. gada 2. septembrī ECT nolēma, ka Ziemeļkipras tiesu sistēma ir uzskatāma par "izveidotu likumīgi" un tai ir juridiska un konstitucionāla bāze.
 2017. gada 3. februārī Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa paziņoja, ka Apvienotās Karalistes tiesību akti neuzliek valdībai pienākumu atturēties no Ziemeļkipras atzīšanas un ka ANO pati sadarbojas ar Ziemeļkipras tiesībsargājošajām iestādēm.

 Ziemeļkipras statuss starptautiskajās organizācijās 
Turku Kiprieši ir ieguvuši novērotāja statusu Eiropas Padomes Parlamentārajā asamblejā (PACE), un viņu pārstāvji tiek ievēlēti Ziemeļkipras asamblejā. Kā valsts Ziemeļkipra ir kļuvusi par novērotājvalsti vairākās starptautiskajās organizācijās, piemēram, Islāma sadarbības organizācijā (OIC), Ekonomiskās sadarbības organizācijā (ECO), Turku valstu organizācijā (OTS) un Turku valstu parlamentārajā asamblejā (TURKPA).

 De facto un de jure valstis 
ielākā daļa suverēno valstu ir gan de jure, gan de facto (t.i., tās pastāv gan juridiski, gan praksē). Tomēr ir valstis, kuras ir tikai de jure un kuras dažreiz tiek atzītas par likumīgu valdību teritorijā, pār kuru tām faktiski nav kontroles. Piemēram, Otrā pasaules kara laikā vairāku valstu trimdas valdības turpināja uzturēt diplomātiskās attiecības ar sabiedrotajiem, neraugoties uz to, ka šīs valstis atradās Ass valstu okupācijā.

Citi subjekti var būt ar de facto kontroli pār teritoriju, bet tiem trūkst starptautiskās atzīšanas; šādus subjektus starptautiskā sabiedrība var uzskatīt tikai par de facto valstīm. Tās tiek uzskatītas par de jure valstīm tikai saskaņā ar saviem likumiem un tām valstīm, kas tās atzīst. Piemēram, Somalilandē bieži tiek uzskatīta par šādu valsti.

Laurenss Broerss 2024. gada sākumā EurasiaNet rakstā skaidroja de facto valsts jēdzienu:"De facto valstis var uzskatīt par paša sistēmas produkciju, kas izslēdz to eksistences iespēju: pēc Otrā pasaules kara un postkoloniālās sistēmas suverēno un vienlīdzīgo valstu, kas aptver katru zemes kvadrātcentimetru."Šīs sistēmas hegemonija, vismaz līdz nesenajiem gadiem, radīja iespēju de facto valstij pastāvēt kā anomālijai ārpus tās – vai, kā Aleksandrs Iskandarjans raksturoja, "pagaidu tehniskiem kļūdām starptautisko tiesību sistēmā."

Padomju Savienības un Dienvidslāvijas sabrukums izraisīja daudzu šādu subjektu parādīšanos. Vairāki no tiem, tostarp Abhāzija, Pārdņestra, Dienvidosetija un Kalnu Karabahas Republika (NKR), desmitgadēm ilgi pastāvēja starptautisko attiecību perifērijā, neraugoties uz to, ka tās netika atzītas.

 Pussuverēnas valstis 
Suverenitāti visbiežāk konceptualizē kā kategorisku jēdzienu, kas ir vai nu klātesošs, vai neesošs, un jebkuras starppozīcijas loģiskums šajā binārajā sistēmā ir ticis apšaubīts, īpaši starptautisko tiesību kontekstā. Neskatoties uz to, daži autori pieļauj pussuverēnas valsts jēdzienu – valsts, kas oficiāli tiek atzīta par suverēnu, bet kuras teorētiskā suverenitāte praksē ir būtiski ierobežota, piemēram, ja tā de facto ir pakļauta spēcīgākam kaimiņam. Baltkrievija, ņemot vērā tās attiecības ar Krieviju, ir piedāvāta kā mūsdienu pussuverēnas valsts piemērs.

Nedaudz atšķirīgā nozīmē terminu pussuverēns slavenā veidā lietoja politologs Pīters Katencens 1987. gada grāmatā "Politika un politikas veidošana Rietumvācijā: pussuverēnas valsts izaugsme". Viņš raksturoja Rietumvāciju kā pussuverēnu, jo tās politiskā sistēma ierobežoja valsts suverenitāti gan iekšēji (federālā sistēma un pilsoniskās sabiedrības loma), gan ārēji (dalība Eiropas Kopienā un atkarība no alianses ar Amerikas Savienotajām Valstīm un NATO tās nacionālās drošības nodrošināšanā).

 Attiecības starp valsti un valdību 
Lai gan termini "valsts" un "valdība" bieži tiek lietoti savstarpēji aizvietojami, starptautiskajās tiesībās tiek nošķirta ne-fiziska valsts un tās valdība. Faktiski "valdības trimdā" jēdziens balstās uz šo nošķīrumu.

Valstis ir ne-fiziskas juridiskas vienības, nevis organizācijas jebkurā formā. Tomēr parasti tikai valsts valdība var uzņemties saistības vai saistīt valsti, piemēram, ar līgumu.

 Valsts izzušana 
Kopumā valstis ir noturīgas vienības, lai gan tās var izzust gan brīvprātīgi, gan ārēju spēku ietekmē, piemēram, militāra iekarošanas rezultātā. Vardarbīga valsts likvidācija gandrīz pilnībā ir izzudusi kopš Otrā pasaules kara beigām.

Tā kā valstis ir ne-fiziskas juridiskas vienības, tiek apgalvots, ka to izzušana nevar notikt tikai fiziska spēka rezultātā. Lai valsts tiktu likvidēta, militārām darbībām jābūt saistītām ar atbilstošām sociālām vai juridiskām darbībām.

 Valsts ontoloģiskais statuss 
Valsts ontoloģiskais statuss ir bijis diskusiju objekts, īpaši jautājums par to, vai valsts, kā objekts, kuru nevar redzēt, sajust, pieskarties vai citādi uztvert, faktiski pastāv.

 Valsts kā "kvazi-abstrakta" 
Ir apgalvots, ka viens no iemesliem, kāpēc valstu eksistence ir bijusi pretrunīga, ir tas, ka valstīm nav vietas tradicionālajā platoniskajā dualitātē starp konkrēto un abstrakto. Konkrēti objekti raksturīgiem ir laika un telpas pozīcija, kas valstīm nepiemīt (lai gan to teritorijām ir telpiska pozīcija, valstis pašas atšķiras no savām teritorijām). Savukārt abstraktiem objektiem nav vietas ne laikā, ne telpā, kas arī nepiemīt valstīm, jo valstīm ir laika pozīcija (tās var tikt izveidotas noteiktā laikā un izzust nākotnē).

Tādēļ tiek apgalvots, ka valstis pieder pie trešās kategorijas, kvazi-abstraktā, kas nesen ir piesaistījusi filozofisku uzmanību, īpaši dokumentalitātes teorijas ietvaros. Šī ontoloģiskā teorija cenšas izprast dokumentu lomu visas sociālās realitātes izpratnē. Kvazi-abstraktus objektus, piemēram, valstis, var radīt ar dokumentu darbībām (piemēram, deklarācijām), un tos var arī manipulēt, piemēram, saistot tos ar līgumu vai nododot tos kara rezultātā.

 Valsts starptautisko attiecību kontekstā 
Starptautisko attiecību pētnieki iedalās divās galvenajās grupās attiecībā uz to, kā viņi uztver valsts ontoloģisko statusu: reālisti un pluralisti.

 Reālisti uzskata, ka pasaule sastāv tikai no valstīm un starpvalstu attiecībām, un valsts identitāte tiek definēta pirms jebkādām starptautiskām attiecībām ar citām valstīm.
 Pluralisti uzskata, ka valsts nav vienīgais aktors starptautiskajās attiecībās un ka valsts konkurē ar daudziem citiem aktoriem.

 Valsts kā "garīga vienība" 
Vēl viena teorija par valsts ontoloģiju apgalvo, ka valsts ir garīga vai "mistiska vienība" ar savu būtību, kas atšķiras no valsts locekļiem. Vācu ideālisma filozofs Georgs Hēgelis (1770–1831) bija, iespējams, šīs teorijas izcilākais atbalstītājs. Hēgeliskā valsts definīcija ir: "Dievišķā ideja, kāda tā pastāv uz Zemes".

 Tendences valstu skaita izmaiņās 
Kopš Otrā pasaules kara beigām suverēno valstu skaits starptautiskajā sistēmā ir ievērojami pieaudzis.

Daži pētījumi liecina, ka starptautisko un reģionālo organizāciju eksistence, lielāka ekonomiskās palīdzības pieejamība un lielāka pašnoteikšanās principa pieņemšana ir palielinājušas politisko vienību vēlmi atdalīties un tādējādi veicinājušas valstu skaita pieaugumu starptautiskajā sistēmā.

Harvardas ekonomists Alberto Alesina un Tafta universitātes ekonomists Enriko Spolaore savā grāmatā Size of Nations ("Nāciju lielums") apgalvo, ka valstu skaita pieaugumu daļēji var saistīt ar mierīgāku pasauli, lielāku brīvās tirdzniecības un starptautiskās ekonomiskās integrācijas izplatību, demokrātijas attīstību un starptautisko organizāciju klātbūtni, kas koordinē ekonomiskās un politiskās politikas.

 Skatīt arī 
 Valsts
 Suverēno valstu uzskaitījums

Kategorija:Starptautiskās tiesības
Kategorija:Politiskā ģeogrāfija