Peleliu kauja

Peleliu kauja () bija kauja starp ASV un Japānas bruņotajiem spēkiem Otrā pasaules kara laikā no 1944. gada 15. septembra līdz 27. novembrim mūsdienu Palau teritorijā.

Otrā pasaules kara gados Peleliu bija Japānas mandāta teritorijas sastāvā, tajā atradās neliels aerodroms un japāņu garnizons. Pēc Māršala salu un Marianas salu ieņemšanas ASV spēki uzbruka Palau salām. Peleliu kauja faktiski notika vienlaicīgi ar netālo Angauras kauju. ASV spēku komandieris prognozēja, ka salas ieņemšana tiks pabeigta četru dienu laikā, taču tā ievilkās vairāk nekā divu mēnešu garumā. Ņemot vērā iepriekšējo kauju pieredzi, japāņu karaspēks bija radījis spēcīgu aizsardzības līniju ar daudziem tuneļiem. ASV šī kauja tiek vērtēta neviennozīmīgi, ņemot vērā relatīvi lielo ASV karavīru kritušo skaitu un salas apbšaubāmo stratēģisko nozīmību.
 Stratēģiski operatīvā situācija 
Pēc amerikāņu spēku gūtajām uzvarām Klusā okeāna centrālajā un dienvidrietumu daļā galvenie ASV komandieri — ģenerālis Daglass Makarturs un admirālis Česters Nimics — nespēja vienoties par turpmākajām darbībām Klusā okeāna karadarbības teātrī. Ģenerālis Makarturs, kurš 1942. gada februārī atstāja Filipīnas ar vārdiem "Es atgriezīšos!", uzskatīja par labu sākotnējam uzbrukumam Japānas spēkiem Filipīnās, pēc tam Okinavas un Taivānas ieņemšanai un pēc tam amerikāņu desanta organizēšanai Ķīnā. Admirālis Nimics atbalstīja citu rīcības plānu: nevis Filipīnu ieņemšanu, bet gan desantu Taivānā un Okinavā un visbeidzot karaspēka izsēdināšanu Kjusju salā. Lai samierinātu militāros vadītājus, ASV prezidents Franklins Rūzvelts 1944. gada 27. jūlijā devās uz Honolulu, lai uzklausītu visus plusus un mīnusus.

Pēc plānu salīdzināšanas tika nolemts ofensīvas galveno daļu virzīt uz Filipīnām un pēc tam pievērsties Japānas dzimtajām salām. Līdz ar šī plāna pieņemšanu tika nolemts izsēdināt amerikāņu karaspēku Peleliu salā, kas atrodas Palau arhipelāga centrā. Salas lidlauks ļāva japāņiem bombardēt sabiedroto kuģus un sauszemes spēkus Filipīnu ieņemšanas laikā, tādējādi potenciāli apdraudot visas operācijas panākumus. Vienlaikus Peleliu ieņemšana ļautu amerikāņiem pārveidot salu par vienu no priekšējām bāzēm, kas nepieciešamas ofensīvai Filipīnās.

Tā kā Peleliu ieņemšanas nepieciešamība bija pierādīta, Peleliu desanta dalībai tika norīkotas divas divīzijas: 1. jūras kājnieku divīzija un 81. kājnieku divīzija. Par operācijas vadītāju tika iecelts ģenerālmajors Viljams Rupertuss, kurš iepriekš bija Aleksandra Vandegrifta vietnieks Gvadalkanalas kampaņas laikā. Konkrēti, Rupertuss bija tieši iesaistīts karaspēka komandēšanā Tulagi, Gavutu un Tanambogo kaujās, kā arī Koli raga kaujā. Pēc Vandegrifta pārcelšanas uz 1. desanta korpusa komandiera posteni Rupertuss komandēja 1. jūras kājnieku divīziju un vadīja to Glosteras raga kaujā.
 Gatavošanās operācijai 
 Japāna 
Pēc tam, kad japāņi zaudēja Zālamana, Gilberta, Māršala un Marianas salas, Japānas imperatora armijas vadība sapulcināja ekspertu grupas, lai izstrādātu salu aizsardzības stratēģiju. Jaunā stratēģija atcēla pludmales aizsardzības taktiku desanta izsēšanās sākumposmā, dodot priekšroku izolētu aizsardzības punktu izveidei, atsakoties no veltīgiem banzai uzbrukumiem par labu efektīvākiem pretuzbrukumiem un iesaistot ienaidnieku izsīkuma karā, lai piespiestu to veltīt arvien vairāk resursu izsēšanās atbalstam.

Līdz 1944. gada vasarai Palau salas aizstāvēja aptuveni 30 000 japāņu karavīru, no kuriem 11 000 atradās Peleliu. Tas ietvēra 14. kājnieku divīzijas karavīrus — 5235 vīrus —, kā arī Okinavas un Korejas palīgstrādniekus. 14. divīzijas komandieris ģenerālleitnants Sadae Inoe uzdeva salas aizsardzības sagatavošanu pulkvedim Kunio Nakagavam, 14. divīzijas pastiprinātā 2. kājnieku pulka komandierim, kurš nolēma koncentrēt savus spēkus salas iekšienē, izmantojot reljefa dabiskās un ģeogrāfiskās īpatnības.

Peleliu koraļļu grēdas bija nosētas ar dažāda izmēra alām: no mazām (daži metri) līdz milzīgām (divsimt metrus vai vairāk garām). Japāņi tās uzlaboja un sagatavoja aizsardzībai: viņi izcirta šahtas, uzstādīja apgaismojumu un ventilāciju, uzcēla koka grīdas un pakāpienus, kā arī aprīkoja tās ar telefoniem un radioaparātiem. Vienai no alām bija deviņi stāvi un daudzas ieejas, kuras amerikāņi pat ar visu spēku nespētu aizmūrēt. Dažas alas bija slēgtas ar dzelzsbetona un pat bruņu durvīm.

Salas galvenā aizsardzības līnija atradās Umurbrogala kalnā, salas augstākajā punktā, kas atrodas tās centrā. Pozīcijas kalnā, kuras amerikāņi vēlāk nodēvēja par "Asiņainā deguna grēdu", kontrolēja lielāko daļu salas, tostarp kritisko lidlauku. Kalna iekšpusē atradās aptuveni 500 kaļķakmens alas un šahtas, kas savienotas ar tuneļiem. Tas ievērojami atviegloja aizsardzības pozīciju izveidi, kuras bija bruņotas ar 81 mm lielgabaliem, 150 mm mīnmetējiem un 20 mm artilēriju. Aizsardzību atbalstīja tanku vienība, kurā bija mazāk nekā 20 vieglo tanku, un pretgaisa aizsardzības vienība. Visas alas bija savienotas ar plašu pazemes eju sistēmu, kas ļāva ātri pārvietot spēkus, kā arī atkāpties un izveidot jaunas aizsardzības pozīcijas.

Peleliu ziemeļu galā uz pussalas atradās koraļļu zemesrags, ko amerikāņi operācijas laikā nosauca par "The Point". 9 metrus augstā koraļļu siena ļāva novērot un apšaudīt pludmali, kur bija paredzēta amerikāņu desanta izsēdināšana. Izmantojot sprādzienus, japāņi izveidoja caurumus, lai izvietotu vienu 47 mm un sešus 20 mm lielgabalus. Līdzīgā veidā gar trīs kilometrus garo pludmali tika izveidotas vēl vairākas šādas pozīcijas.
 ASV 
Atšķirībā no japāņiem, kuri bija radikāli pārskatījuši savu taktiku gaidāmajai sadursmei, ASV uzbrukuma plāns neatšķīrās no iepriekšējiem desanta uzbrukumiem, neskatoties uz lielajiem zaudējumiem Biakas kaujā, kad amerikāņi zaudēja vairāk nekā 3000 karavīru un virsnieku. 600 km uz ziemeļrietumiem no Palau salām tika izvietots deviņu zemūdeņu izlūkošanas tīkls, lai apkopotu informāciju par jūras dziļumu virs zemūdens rifiem dažādās paisuma fāzēs un eju esamību starp rifiem, uzņemtu panorāmas krasta fotogrāfijas un apkopotu citus izlūkošanas datus. Lai gan japāņu sagatavošanās darbi bija rūpīgi maskēti, tie tika pamanīti amerikāņu aerofotogrāfēšanas laikā. Amerikāņi konstatēja, ka japāņi aktīvi būvē zemūdens šķēršļus. Admirāļa Vilkinsona štāba priekšnieks kontradmirālis P. Pauels lūdza, lai viņam tiktu norīkota īpaša vienība krasta izlūkošanai. Izlūkošanas laivu pamanīja japāņu radars, un turpmākajās dienās tā tika aktīvi, bet neveiksmīgi, meklēta. Naktī piecu kaujas nirēju varžu cilvēku () izlūkošanas grupa tika nosūtīta krastā gumijas laivā, lai iegūtu papildu informāciju, taču laivas meklēšana pastiprinājās, un nākamās divas nedēļas japāņu dziļumbumbas piespieda zemūdenes apkalpi palikt zem ūdens vai fotografēt apkārtni caur periskopu. 20. augustā izlūkošanas misijas laikā pie Japas salas krastiem japāņi sagūstīja trīs varžu cilvēkus. Ieslodzītie tika nosūtīti uz Peleliu salu, un viņu tālākais liktenis joprojām nav zināms: viņi tika uzskatīti par mirušiem un pēc nāves tika apbalvoti ar Sudraba Zvaigznes ordeni.

Amerikāņu pavēlniecība izstrādāja plānu karaspēkam izsēsties dienvidrietumu pludmalē netālu no lidlauka, kas bija aptuveni sadalīta divos sektoros: "Oranžā pludmale" un "Baltā pludmale". 1. jūras kājnieku pulkam pulkveža Lūisa B. Pullera vadībā, ko atbalstīja 15 Šermana tanki, bija paredzēts izsēsties pludmales ziemeļu galā. 5. jūras kājnieku pulkam pulkveža Harolda D. Harisa vadībā ar deviņu Šermana tanku atbalstu bija paredzēts izsēsties centrā, un 7. jūras kājnieku pulkam pulkveža Hermana G. Henekena vadībā ar sešu Šermana tanku atbalstu bija paredzēts izsēsties pludmales dienvidu galā. Pēc kājnieku desantēšanās bija paredzēts izsēdināt artilērijas pulku, par kuru kļuva par 11. jūras kājnieku pulku. Saskaņā ar plānu 1. un 7. jūras kājnieku pulkam bija jāizlaužas salā, apsargājot 5. pulka kreiso un labo flangu, un jāieņem lidlauks, kas atradās pludmales centrā. 5. jūras kājnieku pulkam bija jāizlaužas uz austrumu krastu, sadalot salu uz pusēm. Bija paredzēts, ka 1. jūras kājnieku pulks uzbruks salas ziemeļiem Umurbrogala kalna virzienā, savukārt 7. jūras kājnieku pulks attīrīs salas dienvidu galu. Rezervē tika turēts tikai 81. kājnieku divīzijas 2. bataljons.

4. septembrī 1. jūras kājnieku divīzija uzsāka iekāpšanu Tanku desantakuģī (Dock landing ship) un devās no Pavuvu uz Peleliu.
 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Literatūra 
Alexander, Joseph H. (1997). Storm Landings: Epic Amphibious Battles in the Central Pacific. ISBN 1557500320.
Alexander, Joseph H. (1997). "Heading for the Philippines". The Battle History of the U.S. Marines: A Fellowship of Valor. Harper Perennial. ISBN 0060931094.
Blair, Bobby C., and John Peter DeCioccio. Victory at Peleliu: The 81st Infantry Division's Pacific Campaign (University of Oklahoma Press; 2011) 310 pages
Gailey, Harry (1984). Peleliu: 1944. Nautical & Aviation Pub Co of Amer. ISBN 093385241X.
Hallas, James H. (1994). The Devil's Anvil: The Assault on Peleliu. Praeger Publishers. ISBN 0275946460.
Hastings, Max (2009). Retribution: The Battle for Japan, 1944-45. Vintage Reprint edition. ISBN 978-0307275363.
Morison, Samuel Eliot (1958). Leyte: June 1944 – January 1945, vol. 12 of History of United States Naval Operations in World War II. Little, Brown and Company. ISBN 0316583170.
Ross, Bill D. (1991). Peleliu: Tragic Triumph. Random House. ISBN 0394565886.

Kategorija:Otrā pasaules kara kaujas
Kategorija:Palau
Kategorija:Kaujas ar ASV piedalīšanos
Kategorija:Kaujas ar Japānas piedalīšanos