Ziemeļu karagājiens

Ziemeļu karagājiens, arī Ziemeļu ekspedīcija bija Ķīnas Republikas Gomiņdana partijas Nacionālās revolucionārās armijas karagājiens no 1926. līdz 1928. gadam Dzjana Dzješi vadībā, ar mērķi pakļaut politiski sašķeltās Ķīnas centrālās un ziemeļu piekrastes provinces Gomiņdana varai. Dienvidos bāzētais Gomiņdans, zināms arī kā Nacionālisti, vērsās pret Pekinu kontrolējošo Beijaņas valdību un provinču autonomajiem militārajiem režīmiem, formāli atjaunojot Ķīnas vienotību.

Karagājiens noritēja divos posmos, ko izraisīja Gomiņdana sašķelšanās 1927. gada aprīlī labajā un kreisajā spārnā. To izraisīja Dzjana Dzješi organizētie komunistu slaktiņi, kas izbeidza 1923. gadā PSRS iespaidā izveidoto Pirmo vienoto fronti ar komunistiem. Politisko un militāro neveiksmju dēļ Dzjans Dzješi bija spiests uz laiku atkāpties no Nacionālās revolucionārās armijas vadītāja amata, taču atguva to 1928. gada janvārī. Gomiņdana militārie panākumi lika tam pieslieties arī daļai no provinču militārajiem režīmiem, bet Pekinas Beijaņas valdību kontrolējošajam Čžanam Czoliņam bēgt uz Mandžūriju, kur viņu nogalināja japāņi. Čžana Czoliņa dēls 1928. gada jūnijā paziņoja, ka viņa kontrolētā Mandžūrija atzīs Gomiņdana Naņdzjinas valdību, tā izbeidzot Ziemeļu karagājienu.

Karagājiena sākums
Kopš Ķīnas sašķelšanās provinču militārajos režīmos, Gomiņdans nostiprinājās dienvidu Guandunas provincē, kur sāka saņemt PSRS atbalstu, un 1924. gadā izveidoja militāro akadēmiju Dzjana Dzješi vadībā. Pēc Gomiņdana līdera Suņa Jatsena nāves 1925. gada martā Dzjans Dzješi ātri kļuva par jauno partijas vadoni, atbrīvojoties no konkurentiem. 1926. gada 9. jūlijā viņu formāli iecēla par 100 000 kareivju lielās Nacionālās revolucionārās armijas komandieri. Karagājiena laikā nacionālistu pusē pārgāja vairāku reģionālo karavadoņu armijas.

Nacionālistu pirmais uzbrukums bija vērsts pret Uhaņu, ko sasniedza 31. augustā un pilsētas garnizons padevās 10. oktobrī. Uzbrukums tālāk turpinājās pret Naņčaņu Dzjansji provincē. 18. decembrī krita Fudzjaņas provinces galvaspilsēta Fudžou. Sešu mēnešu laikā Nacionālisti bija iekarojuši septiņas dienvidu provinces ar gandrīz 170 miljoniem iedzīvotāju.

1926. gada vasarā komunisti Šanhajā aktīvi gatavoja streikus un sacelšanos. Oktobrī sākto sacelšanos apspieda un vairākus simtus aktīvistu sodīja ar nāvi, nocērtot galvu. 1927. gada pavasarī Šanhajā aktivizējās komunisti Džou Eņlaja vadībā. 1927. gada 18. februārī, tuvojoties nacionālistu armijai, pilsētas strādnieki sāka plašu streiku. Komunisti gatavoja jaunu bruņotu sacelšanos, kuras militārā vadība bija uzticēta Džou Eņlajam. 21. martā 800 000 strādnieku izveidoja bruņotas vienības un pēc sīvām cīņām pārņēma varu pilsētā. Viņi vēlējās izveidot valdību kopā ar Gomiņdana kreiso spārnu. Pilsētā ienākošo nacionālistu armiju sveica pusmiljons cilvēku. Aizvien plašāk izvērsās revolucionārais terors pret iepriekšējā režīma atbalstītājiem. 

Komunistu panākumi drīz izraisīja Dzjana Dzješi pretreakciju. 1927. gada 23. martā Nacionālisti ieņēma svarīgo Naņdzjinas pilsētu, un tālākais uzbrukums uz laiku apstājās. Dzjans Dzješi jutās pietiekoši spēcīgs, lai no 12. līdz 14. aprīlim pavēlētu veikt komunistu arestus un slaktiņu Šanhajā, izbeidzot politisko aliansi ar tiem. Slaktiņu nosodīja Gomiņdana kreisais spārns, kas bija bāzēts Uhaņā.

Otrā fāze
Šanhajas slaktiņa izraisītā šķelšanās nacionālistu armijā pavēra iespēju ziemeļu karaspēkam pārgrupēties un vasarā sākt pretuzbrukumu, augustā pietuvojoties Nankinai. Šo neveiksmju rezultātā 12. augustā Dzjans Dzješi paziņoja par atkāpšanos, pameta Nankinu un devās uz Šanhaju. Nankinā bāzētais nacionālistu labējais spārns veica sarunas ar Uhaņā bāzēto kreiso spārnu, taču vienotību neizdevās atjaunot. No 25. līdz 31. augustam ziemeļu armija veica neveiksmīgu uzbrukumu Nankinai, kuras ieņemšana nozīmētu visa Ziemeļu karagājiena izgāšanos. Pēc ziemeļnieku uzbrukuma atsišanas Nankinas nacionālistu armija devās uzbrukumā Uhaņai, kuru ieņēma 15. novembrī. Pēc kreisā spārna līderu došanās trimdā notika jauna varas dalīšana, reģionālajiem vadoņiem piešķirot politiskās un militārās pilnvaras. Dzjanu Dzješi 1928. gada 1. janvārī uzaicināja atkal uzņemties armijas vadītāja amatu. 16. februārī pieņēma lēmumu par Ziemeļu karagājiena atsākšanu, kas vainagojās ar Pekinas ieņemšanu 8. jūnijā.and Nationalism in China, 1925-1945

1928. gada aprīlī Nacionālisti sasniedza Huanhe upi, jau apdraudot Pekinu, uz kuru karagājienu sāka arī Nacionālistiem pieslējies karavadonis Jans Sjišans. Pēc Ķīnas iekšpolitikā ietekmīgās Japānas paziņojuma, ka tā atzīs Nacionālistu valdību, Čžans Czoliņš izlēma pamest Pekinu, un pa ceļam uz Mandžūriju viņu nogalināja japāņi. Viņa dēls un pēctecis atzina Nacionālistu valdību, tā izbeidzot karu, taču saglabāja militāro kontroli pār Mandžūriju.

Sekas
Lai arī Ziemeļu karagājiena rezultātā Ķīna formāli bija apvienota vienas Nacionālistu valdības varā un aizsākās Nankinas desmitgade, provinču militārie vadoņi turpināja saglabāt lielu autonomo varu un savus bruņotos spēkus. Dzjana Dzješi centieni to samazināt un nostiprināt centrālās valdības varu izraisīja reģionu dumpjus un Centrālo līdzenumu karu 1930. gadā. Lai arī Dzjans Dzješi tajā uzvarēja, Nacionālistu valdībai drīz  nācās karot pret komunistiem un atvairīt Japānas uzbrukumu Mandžūrijā.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Kari ar Ķīnu