Sīriešu valoda

Sīriešu valoda (, leššānā suryāyā) ir semītu valoda, aramiešu makrovalodas atzars. Tā nav Sīrijas valsts valoda (Sīrijā valsts valoda ir arābu valoda), bet gan Sīrijas kristiešu minoritātes valoda. Sīrijas kristieši galvenokārt dzīvo Sīrijas ziemeļaustrumos, Irākas ziemeļos un Turcijas austrumos. Tā atsevišķās kopienās ir arī liturģiskā valoda.

 Vēsturiskā attīstība 
Sīriešu valoda radās kā aramiešu valodas literārā forma, kas tika izmantota Edesas (mūsdienu Urfa, Turcijā) apgabalā. Jau 2.–3. gadsimtā tā kļuva par galveno kristīgās teoloģijas un liturģijas valodu Sīrijas un Mezopotāmijas reģionā. Sīriešu valodas klasiskais periods aptver apmēram 4.–8. gadsimtu, kad šajā valodā tika radīts plašs teoloģisks, filozofisks, vēsturisks un dzejas mantojums. Nozīmīgi autori šajā laikā bija, piemēram, Efraims Sīrietis (Ephraem Syrus), Jēkabs no Sarūgas un Narsajs.

Pēc arābu iekarojumiem 7. gadsimtā sīriešu valodas lietojums kā ikdienas saziņas valodai pakāpeniski samazinājās, to aizstājot ar arābu valodu, tomēr sīriešu valoda saglabājās kā liturģiskā un literārā valoda daudzās Austrumu kristiešu baznīcās.

 Dialekti un mūsdienu formas 
Sīriešu valoda pastāv vairākās dialektālās un vēsturiskās formās:

 Klasiskā sīriešu valoda (Kthobonoyo) — lietota liturģijā un literatūrā kopš antīkajiem laikiem; joprojām tiek izmantota haldiešu katoļu, asīriešu, sīriešu pareizticīgo un maronītu baznīcās.
 Austrumu neoaramiešu dialekti (piemēram, Sureth, Chaldo, Assyrian Neo-Aramaic) — dzīvas mutvārdu valodas Irākas, Irānas un Sīrijas ziemeļos, kā arī diasporā.
 Rietumu neoaramiešu dialekti saglabājušies ļoti ierobežoti.

 Ārējās saites 

Kategorija:Aramiešu valodas
Kategorija:Sīrijas valodas
Kategorija:Irākas valodas
Kategorija:Irānas valodas
Kategorija:Turcijas valodas