Rudastes baloži

Rudastes baloži (Nesoenas) ir viena no baložu dzimtas (Columbidae) ģintīm. To pārstāv 5 sugas, 3 no kurām ir izmirušas. Rudastes baloži apdzīvo vai apdzīvoja Madagaskaru, kā arī Maskarēnu, Komoru un Seišeļu salas. Julian Pender Hume. Systematics, morphology, and ecology of pigeons and doves (Aves: Colombidae) of the Mascarene Islands, with three new species. 2011. Magnolia Press. ISSN 1175-5326The Birds of Africa: Volume VIII: The Malagasy Region: Madagascar

 Etimoloģija 
Ģints latīniskais nosaukums atvasināts no grieķu nesos ("sala") un oinas ("balodis")

 Taksonomija 
Vēl nesenā pagātnē šīs grupas sugas nereti iekļāva ūbeļu vai baložu ģintīs. Savukārt tad, ja Nesoenas ģints tika akceptēta, to bieži aplūkoja kā monotipisku ar sārto balodi kā vienīgo sugu. DNS dati, morfoloģiskās īpatnības un ģeogrāfiskā izplatība liecina, ka ģints nav monotipiska, bet tās izdalīšana no "tipiskiem" baložiem un ūbelēm ir pamatota. Acīmredzot ģintij ir monofilētiska izcelsme no Madagaskaras–Maskarēnu reģiona.

 Kopīgās iezīmes 
Rudastes baložus padara atšķirīgus no citām Maskarēnu un Madagaskaras baložveidīgo sugām daudzas anatomiskas galvaskausa, krūšu kaula, augšdelma kaulu, augšstilba kaulu, apakšstilba galveno kaulu un stulmu īpatnības – piemēram, tiem ir izteikti šaurs asaru kauls vai apakšstilba galvenajam kaulam proporcionāli izturīgāki proksimālie un distālie gali. Rūpīgi un skurpulozi kaulu fosiliju un abu recento sugu pētījumi, papildināti ar agrīniem aprakstiem, ļāva izmirušos taksonus pieskaitīt rudastes baložu ģintij.Cheke, Anthony S. (2005): Naming segregates from the Columba–Streptopelia pigeons following DNA studies on phylogeny. Bull. B.O.C. 125(4): 293–295. Alive: Madagascar Turtle-dove (Nesoenas picturatus)

 Sistemātika 
Ģints iekļauj piecas sugas. Visas trīs izmirušās sugas apdzīvoja Maskarēnu salas, kur pirmatnīgās dzīvotnes Maurīcijā un Rodrigesā ir pilnībā iznīcinātas vai izmainītas, savukārt Reinjonā saglabājušās daļēji. Reinjonas sārtais balodis dažkārt tiek aplūkots arī kā Maurīcijas sārtā baloža pasuga:

AttēlsNosaukumsZinātniskais nosaukumsIzplatībaAizsardzības statussthumb|200px|Izmira drīzumā pēc 1725. gada  Maurīcijas ūbeleMauritius Turtle-dove Nesoenas cicur, Sarkanā grāmata  Nesoenas cicur  Maurīcija  IzmirusiIzmira ap 1700. gadu  Reinjonas sārtais balodisReunion Pigeon Nesoenas duboisi, Sarkanā grāmata  Nesoenas duboisi  Reinjona  Izmirusithumb|200px  Sārtais balodisPink Pigeon Nesoenas mayeri, Sarkanā grāmata  Nesoenas mayeri  Maurīcija  Augsts apdraudējuma risksthumb|200px  Madagaskaras ūbeleMadagascar Turtle-dove Nesoenas picturatus, Sarkanā grāmata  Nesoenas picturatus  Madagaskara, Maurīcija, Komoras, Reinjona, Majota, Seišelas, Čagosu arhipelāgs  Zems apdraudējuma risksIzmira starp 1725. un 1761. gadu  Rodrigesas ūbeleRodrigues Turtle-dove Nesoenas rodericanus, Sarkanā grāmata  Nesoenas rodericanus  Rodrigesa  Izmirusi

 Izmiršana 
[[Attēls:View of the Mauritius roadstead - engraving.jpg|thumb|300px|Maurīcijas kolonizācijas pirmsākumi 1601. gada gravīrā. Par numuru 2 paskaidrots: "Kopš sākām ķert gardos baložus un citus mazos putnus, mēs vairs nealkstam pēc šī putna (dodo)"]]
Maskarēnu salās kopš 1600. gada ir izmirušas vairāk nekā 35 putnu sugas un pasugas, kas ir trešais katastrofālākais globālais rādītājs pēc Havaju salām un Jaunzēlandes. Baložus un ūbeles cilvēki daudzviet medīja dēļ gaļas. Vissmagāk tas skāra salu faunu, kur daudzas sugas kļuva retas vai izzuda pilnībā. Maskarēnās baložveidīgie pārstāvēja daudzveidīgāko putnu kārtu, tādēļ arhipelāga kolonizācija šai grupai bija īpaši postoša. Salas zaudēja vismaz 11 endēmas baložu sugas, ieskaitot dodo un Rodrigesas solitāru. Tiešas medības, invazīvo plēsēju ieviešana un mežu izciršana bija primārie iemesli, kas izraisīja vietējās putnu faunas izmiršanu. Pateicoties savlaicīgiem aizsardzības pasākumiem, kurus 20. gadsimta 70. gados iesāka Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības trests, izdevās paglābt sārto balodi — vienīgo izdzīvojušo kārtas pārstāvi Maskarēnās.

 Izmiršana Reinjonā 
Visuzskatāmākā liecība par straujo Maskarēnu baložu izzušanu ir atskaites no Reinjonas, bet līdzīga izmedīšana skāra visas arhipelāga salas. Mazāk kā desmit gadus pēc pirmās apmetnes izveidošanas Reinjonā agrīnais kolonists Melets 1671. gadā netieši liecināja par postu, kāds drīzumā sagaida vietējo putnu faunu: "Visapkārt ir pilns ar savvaļas baložiem, daži no kuriem ir pelēki ar liegi debeszilu nokrāsu, citi rūsgani sarkanīgi [..] Sezonas laikā tie ir tik trekni, ka vairs nav redzama kloāka. Tie ir ļoti garšīgi. Meža baloži un ūbeles, kādus es redzēju Eiropā, un tikpat labi". 

1703. gada ziņojums liecina, ka 32 gadus vēlāk visi Reinjonas baloži un ūbeles ir izmiruši: "Aizgājušos laikos mēs salā redzējām baložus tik lielā skaitā, ka sievietes vienai maltītei ar nūju nogalināja veselu duci, dažreiz pat savā ķēķī. Taču pēdējos gados sākām manīt žurkas, kurus atveda gar salu pietauvojušies kuģi. Lai izvairītos no milzīgajiem žurku radītiem zaudējumiem, kļuva nepieciešams Burbona salā [=Reinjona] izlaist kaķus. Bet tiem apkārtnē bija pieejama tāda barības pārbagātība, ka viņi nepalika būdās vai mājiņās un izklīda mežos, kur dikti savairojās. Kopīgi ar žurkām tie pilnībā izskauda visus baložus".

 Izmiršana Maurīcijā 
Iegurņa elementi liecina, ka Maurīcijas ūbele, līdzīgi Madagaskaras "līdziniecei", ligzdoja tuvu zemei. Līdz ar daudzām Maskarēnu sugām raksturīgo uzticēšanos, tā varēja kļūt pilnīgi nepasargāta invazīvo plēsēju priekšā. Kaķi tika ieviesti Maurīcijā un pārgāja savvaļā ap 1700. gadu, melnās žurkas ap 1600. gadu vai vēl agrāk, bet brūnās žurkas ap 1735. gadu. Kalnainie apvidi nodrošināja patvērumu Maurīcijas ziliem baložiem, kas izdzīvoja līdz 19. gadsimtam un sārtiem baložiem. Savukārt Madagaskaras ūbele ir vairāk parasta līdzenumos, pat ja uzturas kalnainās salās (piemēram, Komorās). Ja arī Maurīcijas ūbele deva priekšroku līdzenumu dzīvotnēm, tā kļuva vieglāk pieejama ievazātajiem plēsējiem un medniekiem. Perā Dikro 1725. gadā atzīmēja, ka "tourtelles" Maurīcijā sastopamas neskaitāmā daudzumā (viņš varēja norādīt uz visiem salas baložveidīgajiem) un noķeramas ar rokām. Acīmredzot ūbeles izmira drīz pēc tam.

 Izmiršana Rodrigesā 
Rodrigesas ūbeles pieminēja divi agrīnie kolonisti. Hugenots Fransuā Leguā uzturējās Rodrigesā no 1691–1693. gadam un atstāja pirmo vietējās faunas aprakstu. Viņš atzīmēja, ka ūbeles "nekad neveidoja ligzdas uz Salas, bet vienīgi tuvējās kaimiņu saliņās". Vērīgais kolonists pieļāva, ka "šādi tās izvairījās no žurkām, kas milzīgā skaitā dzīvoja pašā Salā". 

Franču pētnieks Žiljēns Taforē pavadīja Rodrigesā astoņus mēnešus 1726. gadā un aprakstīja līdzīgu ainu: "Ūbeles tur mājo kuplā skaitā, tomēr cietzemē redzēju tikai dažas. Līdzīgi papagaiļiem, tās barojas dienvidu saliņās. Cietzemi ūbeles apmeklē, lai padzertos''". 1761. gada atskaite liecina, ka baloži salā vairs nav atrodami.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
iNaturalist: Genus Nesoenas

 Literatūra 
 Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži. Džeralds Darels. Rīga. Zinātne. 1981
 Šķirsta jubileja. Džeralds Darels. Nordik. 2003. ISBN 9984-751-12-0
 Lost Land of the Dodo. An Ecological History of Mauritius, Reunion & Rodrigues. Anthony Cheke, Julian Hume. T & AD Poyser. London. 2008. ISBN  978-0-7136-6544-4
 Extinct Birds of Hawaii. Michael Walther. Julian P. Hume. Mutual Publishing 2016. ISBN 978-1939487-61-2


Kategorija:Baložveidīgie