Dzeltenā beka

Dzeltenā beka (Neoboletus junquilleus) ir Latvijā ļoti reta beku dzimtas sēne, kura retuma dēļ saudzējama. Tā pašlaik dažādos avotos tiek atzīta gan par patstāvīgu sugu,Fungipedia gan par pārslainās bekas formu.T. Lessoe, Sēnes, 189. lpp., “Zvaigzne ABC”, . Tāpat tā ilgu laiku bijusi jaukta vai uzskatīta par formu bekai Neoboletus pseudosulphureus. Paretam par dzelteno beku latviešu un arī krievu valodās dēvēta arī cita beka - Boletus impolitus (arī Leccinum impolitum, tagad Hemileccinum impolitum).

Sēnes apraksts

 Cepurīte: krāsa sēra dzeltena, reizēm brūngani samtaina. Diametrs līdz 12 cm. Virsma viegli tūbaina. Maliņa sākumā pieglausta kātiņam, vēlāk izliekta un asa. Virsmiziņa nav novelkama. Mīkstums koši citrondzeltens, kātiņa pamatā sarkans, ar maigu garšu, griezumu vietās ātri kļūst zils, bet vēlāk viegli sarkst.
 Stobriņi: sākumā dzelteni, vēlāk zaļgandzelteni, iespiedumu vietās kļūst zaļganzili. Atveres sākumā dzeltenas, vēlāk zaļgandzeltenas, zilējošas pieskārienu vietās.
 Kātiņš: cepurītes krāsā. Forma sākumā lodveida, vēlāk izstiepta ar vārpstveida apakšdaļu. Sēņotne dzeltenīga. Garums līdz 11 cm, resnums 2-6 cm.
 Sporas: elipsoīdas-vārpstveida, dzeltenīgas, masā zaļganas, 10-16/5-6,5 µm.
 Bazīdijas: 25-30/7-11 µm.
 Cistīdas: lancetveida līdz vārpstveidīgām, 30-63/5-10 µm.V. Lūkins, Bekas, 48. lpp., Rīga, "Liesma", 1978.

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug vasarā un rudenī, lapu un jauktu koku mežos, mikorizu veido ar ozoliem, arī ar priedēm.

Barības vērtība

Ēdama tikai pēc novārīšanas, daži avoti uzskata par neēdamu.

Skatīt arī

 Sēņošana
 Sēnes kulinārijā

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Mycobank

Kategorija:Bekas
Kategorija:Ēdamās sēnes
Kategorija:Stobriņu sēnes