Komplementārā un alternatīvā medicīna

Komplementārā un alternatīvā medicīna (KAM) (What Is CAM? National Institutes of Health ) jeb papildinošā un alternatīvā medicīna ir apkopojošs nosaukums diagnostikas un ārstniecības metodēm, kas atšķiras no Rietumu valstīs tradicionāli pieņemtajām biomedicīnas metodēm. Tā ietver dažādas pieejas cilvēka veselības uzlabošanai vai uzturēšanai, kas nav daļa no standarta medicīniskās aprūpes, ko pazīst arī kā tradicionālo, konvencionālo vai Rietumu medicīnu. KAM pieejas parasti tiek izmantotas kā papildinājums standarta medicīnas praksēm vai kā aizstājējs tradicionālajai ārstēšanai.
KAM ietver klasiskas ārstēšanas sistēmas, piemēram, ajūrvēdu un tradicionālo ķīniešu medicīnu, kas balstās uz prāta, ķermeņa un gara harmonizēšanu, kā arī plašu citu terapiju spektru, tostarp hiropaktiku, bioatgriezenisko saiti, mākslas terapiju, Reiki, hipnozi, lūgšanu prakses, īpašas diētas un terapeitisko pieskārienu. Daudzi no šiem paņēmieniem, salīdzinot ar konvencionālo medicīnu, tiek uzskatīti par margināliem. Tie parasti nav daļa no medicīnas studiju programmām un nav bieži nozīmēti ārstu praksē.

Tomēr, pieaugot pierādījumu bāzei, kas apliecina dažu KAM pieeju drošumu un efektivitāti, daļa konvencionālās medicīnas speciālistu ir sākuši iekļaut arī KAM metodes savā praksē.

 Iedalījums 
Komplementārai un alternatīvai medicīnai ir daudzi nosaukumi: komplementārā, holistiskā, integratīvā medicīna, dziedniecība. Alternatīvajai medicīnai pieskaita homeopātiju, alopātisko medicīnu, akupunktūru un Ķīnas tradicionālo medicīnu, Reiki, Baha ziedu terapiju, naturopātiju, osteopātiju, ājurvēdisko medicīnu jeb ājurvēdu, Tibetas medicīnu, tai-či, jogu. 
ASV Nacionālie Veselības Institūti (National Institutes of Health) komplementārās un alternatīvās medicīnas metodes iedala četros atšķirīgos paveidos:

 dabas vielu (augu preparātu, uzturlīdzekļu, vitamīnu) lietošana, kas nav apstiprināta ar zinātniskām metodēm; 
 metodes, kas uzsver psihes un ķermeņa vienotību, kā joga, taiči, meditācija u.c.;
 manuālās metodes kā osteopātija, hiroprakse, masāža;
 bioenerģijas metodes kā reiki, akupresūra u.c.

 Vēsture 
Kultūras un ģeogrāfiskie faktori bieži ietekmē medicīnas sistēmu filozofiju un praksi. Tomēr tas, kas konkrētā laikā un vietā uzskatīts par “konvencionālo medicīnu”, ir ievērojami atšķīries un dinamiski mainījies. 

 Antīkā pasaule 
Eiropas Senatnē un Antīkajā pasaulē, grieķu ārsts Hipokrāts, kurš tiek dēvēts par “medicīnas tēvu”, rakstīja par to, kā slimības var ārstēt ar asiņošanu, bankošanas terapiju un dēlēm. Viņa darbi būtiski ietekmēja tā laika medicīnas praksi un kalpoja par pamatu universitāšu mācību materiāliem daudzus nākamos gadsimtus. 

 Viduslaiki 
Viduslaiku Eiropā daudzus slimību stāvokļus ārstēja ar asinsnolaišanu, jo uzskatīja, ka slimības izraisa “pārāk daudz asiņu” . Šīs metodes tika uzskatītas par acīmredzamu ārstēšanas veidu dažādiem veselības traucējumiem un tāpēc tika nodotas tālāk caur grieķu un romiešu tekstiem. 

Pretēji tam klosteru iemītnieki – mūki un mūķenes – lielu nozīmi piešķīra garīgajai veselības ietekmei un vairāk praktizēja augu ārstniecību. 

Šajā laikā nebija īstas zinātniskās medicīnas tradīcijas – zināšanas balstījās grieķu/romiešu tekstos vai garīgās teorijās par slimību izcelsmi, ko lielā mērā noteica Romas katoļu baznīcas ietekme. 

 17.–18. gadsimts 
Situācija sāka mainīties līdz ar anatomijas attīstību, dīgļu teorijas izveidi un zinātnisko metožu formalizāciju.  Pieaugot zināšanām, radās uzsvars uz pierādījumos balstītu medicīnu, kas ietekmēja klīnisko praksi un radikāli mainīja izpratni par to, kas skaitās “konvencionāla” vai “nekonvencionāla” medicīna. 

Vienlaikus austrumu tradīcijas, piemēram, ajūrvēda un tradicionālā ķīniešu medicīna (TĶM), turpināja attīstīties savos kultūras kontekstos jau vairāk nekā 3000–5000 gadu garumā. Tās uzsver ķermeņa, prāta un gara līdzsvaru, izmantojot akupunktūru, moksu, zāļu maisījumus, jogu un meditāciju. 

 18.–19. gadsimts 
Indijā Ajūrvēda tika institucionalizēta, un šodien tajā ir vairāk nekā 240 atzītu koledžu, kas piešķir medicīnas grādus. 

Ķīnā TĶM ir daļa no valsts atzītas medicīnas izglītības līdzās Rietumu medicīnai. 

Savukārt ASV un Kanādā šīs metodes parasti nav daļa no medicīnas universitāšu programmām un valsts regulējuma (izņemot dažus štatus/provincijas). Tāpēc Rietumos Ajūrvēda un TĶM bieži tiek klasificētas kā KAM. 

 19. gadsimts 
Viens no agrākajiem alternatīvās medicīnas piemēriem Eiropā ir homeopātija. Tā radās 19. gadsimta vidū un tās pamatlicējs – vācu ārsts Samuels Hānemanis – balstīja ideju uz principu, ka “līdzīgs ārstē līdzīgu”. Homeopātija uzsvēra holistisku pieeju, kur pacients tiek skatīts kā veselums – fiziskā, psiholoģiskā, ģimenes, sociālā un garīgā sfērā. 
1825. gadā Hanss Burhs Grams kļuva par pirmo homeopātu ASV . Laika gaitā homeopātija kļuva tik populāra, ka 1844. gadā tika dibināts Amerikas Homeopātijas institūts, un 1903. gadā homeopāti pirmoreiz tika pieņemti Amerikas Medicīnas asociācijā (AMA). 

 20. gadsimta sākums 
1910. gadā Abrahama Fleksnera ziņojums būtiski mainīja medicīnas izglītību ASV un Kanādā. 

Fleksners uzskatīja nekonvencionālo medicīnu par “nezinātnisku”, izvērtēja 155 medicīnas skolas un pēc ziņojuma daudzas skolas tika slēgtas – skaits no 131 samazinājās līdz 76. Visvairāk tika slēgtas tieši nekonvencionālās medicīnas skolas, piemēram, naturopātijas, homeopātijas, osteopātijas, hiropraktikas, eklektiskās terapijas iestādes.

 20. gadsimta vidus–beigas 
Neraugoties uz Fleksnera ziņojumu, nekonvencionālās medicīnas prakses turpināja pastāvēt. 1960. gadi atnesa atdzimšanu – sabiedrība sāka interesēties par holistisku, humanistisku pieeju. 
Tika dibinātas oficiālas institūcijas: 1991 gadā Office of Alternative Medicine (OAM), 1998 gadā National Center for Complementary and Alternative Medicine (NCCAM)  2014 gadā National Center for Complementary and Integrative Health (NCCIH).

Mūsdienās nekonvencionālā medicīna (KAM/CAIM) turpina iegūt popularitāti gan sabiedrībā, gan pētniecībā. Tā ir kļuvusi par būtisku veselības aprūpes daļu daudzās valstīs. 

 Efektivitāte 
Komplementārās un alternatīvās medicīnas pretinieki apgalvo, ka tās efektivitāte un drošums nav pierādāmi ar nejaušinātiem, dubultakliem un placebo kontrolētiem zinātniskiem pētījumiem.M. Angell, J. P. Kassirer. Alternative medicine–the risks of untested and unregulated remedies. The New England Journal of Medicine 1998; 339(12):839–841, .

KAM metodes var radīt reālus riskus (piem., plaušu bojājumi akupunktūras gadījumā vai pārdozēšana ar augu preparātiem), un līdz 20. gadsimta beigām daudzas terapijas nebija pietiekami izpētītas klīniskos pētījumos, jo tām trūka nozīmīgu investīciju. 21. gadsimta sākumā pieaugoša interese par dabasvielu izpēti gan veicināja KAM klīnisko izpēti. 

Ir veikti daudzi neliela mēroga pētījumi – daži rāda iepriecinošus rezultātus (piem., akupunktūras iedarbība hronisku sāpju mazināšanā), tomēr parasti dalībnieku skaits ir par maz, lai izdarītu galīgus secinājumus. Sistemātiskie pārskati un meta-analīzes var palīdzēt, ja pieejami kvalitatīvi pētījumi (piem., asinszāles ekstrakti un piparmētru eļļa sniedz noteiktu simptomātisku labumu). Papildus tam ir daudz gadījumu aprakstu un pacientu apmierinātības datu – tie bieži uzrāda pozitīvus kvalitātīvus rezultātus, taču subjektīvos datus jāvērtē piesardzīgi. KAM pieejas ir ļoti dažādas, tāpēc prasās rūpīga un kritiska pierādījumu pārbaude. 

 Atsauces