Jēkabpils vēsture

Jēkabpils vēsture aptver laika periodu kopš Krustpils dibināšanas bīskapam Albertam fon Bukshēvdenam piešķirtajā Jersikas ķēniņvalsts daļā līdz mūsdienām.

 Livonijas Konfederācijas laiks 
13. gadsimta sākumā tagadējās Jēkabpils teritorija Daugavas labajā krastā atradās Jersikas valsts Asotes pilsnovadā.
1211. gadā bīskaps Alberts fon Bukshēvdens Asotes pilsnovadu pievienoja Livonijas bīskapijai, bet mežainās Daugavas pretējā krasta zemes 1218. gadā ieguva Sēlijas bīskaps Bernhards no Lipes. Jau pirms 1237. gada Rīgas bīskaps Daugavas labajā krastā nodibināja Krustpili (Kreutzburg), kas kā nocietinājums aizstāja nopostīto un pamesto Jersikas pilsētu un kalpoja par Rīgas arhibīskapijas dienvidaustrumu zemju pārvaldes centru.

 Kurzemes un Zemgales hercogistes laiks 
 Jēkabpils dibināšana 
Pēc Livonijas kara Krustpils cietoksnis ietilpa Pārdaugavas hercogistes daļā, bet Daugavas kreisais krasts — Kurzemes un Zemgales hercogistes daļā. Kad Otrā Ziemeļu kara laikā 1655. gadā Krievijas caristes karaspēks ieņēma tagadējo Baltkrievijas teritoriju, hercogiste pasludināja neitralitāti un mežainajā apvidū iepretī zviedru pakļautībā esošajai Krustpilij izveidojās kara bēgļu apmetne, ko tās iemītnieki dēvēja par brīvciemu. Kad Krievijas cars Aleksejs I Romanovs 1656. gada jūlijā gar Daugavu uzsāka karagājienu uz Rīgu, zviedri Daugavas seklākajās vietās pie Krustpils, Sēlpils un Kokneses nogremdēja ar akmeņiem pildītas liellaivas. Tā kā milzīgā krievu karaspēka apgāde mēnešiem ilgā Rīgas aplenkuma laikā notika pa Daugavu ar strūgām, laivām un plostiem, krievi pirms krācēm bija spiesti savus kara materiālus un pārtiku pārkraut vezumos un tālāk vest pa zemes ceļu līdz Koknesei, kur tagadējā Krievkalna salā bija ierīkota osta ar kuģubūvētavu. Sloboda Daugavas kreisajā krastā izveidojās par lielu pārkraušanas punktu.

Pēc karadarbības beigām hercogs Jēkabs brīvciemā lika nometināt visus kara bēgļus, kas ticības dēļ tika vajāti un bija izbēguši no Polijas-Lietuvas kopvalsts, Krievijas caristes un Zviedru Vidzemes. Tā pie Salas kroga pēc 1660. gada izveidojās krievu vecticībnieku apmatne. Pamazām godīgo iedzīvotāju vairākums piespieda nemierīgos elementus no slobadas pazust, un tur nodibinājās kārtība un miers. Iedzīvotāji drīzā laikā kļuva pazīstami gar visu Daugavu kā droši plostnieki un laivinieki. Salasmuižas plostnieki pazina visas krāces un klintis, viņus sāka cienīt, un viņu labklājība pieauga.

1670. gadā hercogs Jēkabs brīvciemam piešķīra Magdeburgas tiesības un deva vārdu Jakobstadt (Jēkabmiests), kā arī tika noteikts ģerbonis. Jaunajai pilsētai hercogs dāvināja apkārtnes zemes un tajā drīkstēja apmesties krievi, poļi un lietuvieši, arī amatpersonas bija poļi un krievi. Jēkabmiestā hercogs Jēkabs lika iekārtot laivu ostu dzelzs ražojumu izvešanai, ko kausēja Biržu dzelznamā (tagad Salas pagasta "Kapeni"). Tur darbojās naglu un enkuru kaltuve, lielgabalu lietuve, kālija un ziepju vārītava, stikla, kaļķu un darvas ceplis. Tās iedzīvotāji paši ievēlēja birģermeistaru un rāti, te drīkstēja celt baznīcas un skolas. Jēkabmiestā nodibinājās krievu un poļu amati, un tirgoņi apvienojās ģildē. 6 gadus jaunatnācējiem tika atlaisti nodokļi. Pilsētas pārvalde sastāvēja no diviem birģermeistariem, četriem rātskungiem, tiesas pārziņa un rakstveža. Šeit bija bāriņtiesa, bet apelācijas tiesu sprieda Sēlpils virspilskungs. Hercoga kase ievāca nodokli — spundes naudu, izsludināja 3 gadatirgus un nedēļas tirgu — katrā ceturtdienā.

Uzskata, ka Jēkabpilī 1684. gada 15. aprīlī vietējā amatnieka Samuela Skavronska un viņa sievas Elizabetes Moricas ģimenē dzimusi Marta Skavronska, kas vēlāk kļuva par Krievijas ķeizarieni Katrīnu I. Pēc citas versijas viņas priekšteči cēlušies no Minskas apkārtnes dzimtcilvēkiem. Abas versijas ir apvienojamas, ja pieņem, ka Skavronski bijuši Otrā Ziemeļu kara bēgļi, kas apmetušies Jēkabmiesta slobodā.

 Lielais Ziemeļu karš 
Lielā Ziemeļu kara laikā 1700. gadā hercogisti ieņēma zviedru karaspēks, bet Jēkabmiesta krievu draudze 1703. gadā uzcēla jaunu pareizticīgo baznīcu. 1704. gadā krievu karaspēks ieņēma Jēkabpili, bet 26. jūlijā tās nomalē pie Sēlpils ceļa notika liela kauja starp zviedriem un krieviem ("Kauja pie Jēkabpils"), kurā zviedru karaspēks Ādama Lēvenhaupta vadībā sakāva daudzkārt lielāko krievu karaspēku un novērsa tā iebrukumu hercogistē.

 Starpdinastiju laiks 
Sākotnēji pilsētas iedzīvotāji bija pārsvarā krievvalodīgie. Pēc Lielā mēra radītajiem ļaužu upuriem Jēkabmiesta vietējās pārvaldes iestādes nepievērsa uzmanību jaunienācēju tautībai un, pretēji pilsētas tiesību piešķiršanas akta noteikumiem, faktiski ļāva apmesties un par namniekiem kļūt arī nelielam skaitam vāciešu. To apliecina 1726. gada lūgums hercogam atļaut celt luterāņu baznīcu Jēkabpilī, ko visu luterāņu namnieku vārdā parakstījuši vācieši Benis, Heizels un Iglihs. Tomēr šāda atļauja nav sekojusi.

18. gadsimta gaitā nostiprinājās baziliāņu mūku ordeņa un uniātu klātbūtne Jēkabmiestā. Pēc tam, kad 1708. gadā baziliāņu priesteri Izaju Kozellu norīkoja kalpot Jēkabmiesta latīņu un grieķu rita katoļu draudzēs, baziliāņu aprūpē pārgāja arī nelielā Svētā Nikolaja baznīcas ēka. Nolūkā uzlabot abu draudžu stāvokli 1715. gadā Kurzemes muižnieks un Ludzas stārasts Jans Dominiks Borhs ziedoja Jēkabmiesta Svētā Nikolaja draudzei māju ar vairākiem gruntsgabaliem, kur 1727. gadā par ordeņa līdzekļiem un ziedojumiem no koka uzbūvēja baziliāņu klosteri ar Dievmātes Patvēruma jeb Pokrova Uniātu baznīcu, draudzes skolu un hospitāli.

Pakāpeniski baziliāņu misijas darbs ar pareizticīgajiem jeb disunītiem vainagojās uniātu skaita pieaugumā un to skaitliskā pārsvarā. Bijušie pareizticīgie pilsētnieki, kas bija kļuvuši par uniātiem, vēlējās pārrakstīt iepriekšējos dāvinājumus pareizticīgo klosterim par labu baziliāņu klosterim. Tas izsauca pareizticīgo mūku neapmierinātību. Uniātu rīcību tie traktēja kā centienus piesavināties pareizticīgo baznīcas īpašumus un pārņemt varu pilsētā. Tādēļ pareizticīgo draudzes mūki vērsās gan pie hercoga, gan pie Pēterburgas varas orgāniem, ar mērķi panākt baziliāņu tiesību ierobežošanu, apvainojot uniātus pareizticīgo klosteru zemes īpašumu piesavināšanā. Hercoga Saksijas Kārļa valdīšanas laikā pareizticīgo mūku pretestība noveda pie komisijas izveides, kas lietu skatīja no 1758. līdz 1760. gadam. Tobrīd visus pilsētas valdes amatus, izņemot vienu, jau ieņēma uniāti.

Atbilstoši prāvas materiāliem, pareizticīgo draudzes pārstāvji uniātus apvainoja baznīcai piederošo īpašumu atņemšanā, iebrukumā Svētā Gara klosterī, bruņotās sadursmēs pret miermīlīgiem iedzīvotājiem kā uz ielas, tā uz lauka. Turklāt uniāti pat esot lieguši pareizticīgajam Bulgakam pabeigt savas dzīvojamās mājas būvdarbus, pamatojoties uz apstākli, ka tai nebija izbūvēts dūmvads, kaut arī uniāti paši būvējot dūmistabas un dzīvojot tajās. Kā liecina pareizticīgo sūdzība par šaušanu ar lielgabaliem Svētā Gara klostera tuvumā Jāņu dienas priekšvakarā, kas, kā apgalvoja uniāti, esot bijusi iecerēta kā svētku izpausme, pareizticīgie centušies uniātus nomelnot vairāk nekā tie patiesībā bija pie vainas. Neraugoties uz to, pareizticīgie norādīja, ka lielgabalu šāvieni ir sodāmi ar naudas sodu līdz 10 dālderiem par katru šāvienu.  Lai nomelnotu baziliāņus arī politiski, pareizticīgie mūki nevairījās arī no kompromitējošu ziņojumu rakstīšanas apvainojot baziliāņus Krievijas valdnieces Katrīnas II vārda zaimošanā. Savukārt uniāti centušies noraidīt gandrīz visus pareizticīgo lieciniekus, aizbildinoties ar žūpošanu. Laikā, kad Kurzemes Hercogiste atradās pieaugošā Krievijas Impērijas ietekmē, šādām sūdzībām bija lielas izredzes tapt uzklausītām. Lietā iesaistījās arī Krievijas Impērijas sūtnis Jelgavā Sinolins. Kaut arī komisija panāca spriedumu pirms sākotnēji nospraustā termiņa, tās sasniegtais rezultāts pareizticīgos tomēr neapmierināja.

Tāpat 18. gadsimta sākumā Jēkabmiestā izveidojās arī ebreju kopiena, ko 1739. gadā no pilsētas izraidīja, tādējādi nostiprinot liegumu ebrejiem pilsētā pat pārnakšņot. Pēc izraidīšanas tie apmetās Krustpilī, kur izveidojās viena no vecākajām ebreju kopienām Latgalē.

Pēc kara un Lielā mēra laikiem atkal uzplauka tirdzniecība. Strūgas no Baltkrievijas un Lietuvas ieveda labību, linsēklas, augu eļļas, medu, taukus, tabaku, degvīnu, audumus, amatnieku darbarīkus u. c. preces par 10—12 miljoniem rubļu gadā. Savukārt sauszemes transports no Jaunjelgavas 1760.—1770. gados bija 8000—9000 vezumu gadāLatviešu Konversācijas vārdnīca, VII sējums, 14 293.—14 298. sleja. Rīgā, 1931.—1932. gadā. Kamēr Daugava bija vaļā, gar krastu, pret straumi iedami, strūgas vilka burlaki (laivu vilcēji). Garām vijās hercoga pasta ceļš — no Jelgavas caur Frīdrihštati uz Dignāju, Ilūksti un Grīvu. Salas krogā kurjeri mainīja zirgus un varēja atpūsties.

 Hercoga Pētera valdīšanas laiks 
Saistībā ar aktīvajiem preču pārvadājumiem pa Daugavu 1764. gadā ierīkoja pārceltuvi uz Krustpili. Tāpat 1764. gadā hercogs Pēteris Bīrons piešķīra F. Rīteram privilēģiju kļūt par vienīgo aptiekāru Jēkabpilī, no kā var secināt, ka šajā gadā atvēra arī pirmo aptieku pilsētā.

1766. gadā hercogs Pēteris pēc tirgotāja Zēmaņa un visu šejienes vācu un protestantu lūguma izdeva rezolūciju, ar kuru protestantiem piešķīra tādas pašas tiesības apmesties uz dzīvi Jēkabmiestā un kļūt par namniekiem kā krieviem un poļiem. Hercogs Pēteris skaidroja, ka ar namnieku tiesību piešķiršanu "tiklab Romas katoļticīgiem kā grieķu - krievu ticīgiem" hercogs Jēkabs neesot domājis noliegt iekļūt namnieku kārtā vāciešiem un citu tautu piederīgajiem. Viņš uzsvēra, ka jau no pašiem pilsētas dibināšanas laikiem atsevišķi vāci un protestanti ir iemantojuši namnieku tiesības un palīdzējuši maģistrātam ievākt nodokļus. Šādā kārtā hercogs Pēteris esot vien legalizējis Jēkabmiesta vāciešu faktisko stāvokli. Kā protestantus 1766. gada rezolūcija ļāva namnieku kārtā uzņemt arī latviešus, tomēr nav ziņu par to, vai kāds latvietis Jēkabmiestā patiešām būtu nonācis namnieku kārtā.

Līdz ar 1766. gada rezolūciju hercogs Pēteris, paredzēdams iedzīvotāju pieplūdumu, noteica palielināt rātes locekļu skaitu par trim, tā ka turpmāk to bija pavisam deviņi: 3 Romas katoļticīgie, 3 grieķu katoļi vai pareizticīgie un 3 protestanti – vācu vai citas tautības. Vēlēšanās jāpiedalās visiem pilsoņiem kopīgi, nešķirojot pēc tautības.

 būvdarbu vadītāja Kaspara Lindes vadībā ielika pamatakmeni Jēkabmiesta luteriskajai baznīcai. Tomēr drīz vien būvdarbus pārtrauca divi viens pēc otra sekojoši ugunsgrēki 1769. un 1773. gadā. Postījumi bija tik ievērojami, ka aptuveni 40 gadus vēlāk Sēlpils virspilskungs Bistrams un novadpētnieks Oto fon Hūns abus ugunsgrēkus pieminēja kā pilsētas attīstību bremzējošu apstākli. Zināms, ka ugunsgrēkā nodega no koka celtais baziliāņu Dievmātes Patvēruma jeb Pokrova Uniātu klosteris ar baznīcu. Jaunu uniātu baznīcu tās vietā uzcēla 1787. gadā.

1774. gadā uzcēla Svētā Nikolaja Brīnumdarītāja baznīcas mūra ēku, kas ir vecākā līdz mūsdienām saglabājusies ēka Jēkabpilī.

Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā Latgali ar Krustpili pievienoja Krievijas Impērijai. Jēkabmiesta iedzīvotāji sūdzējās hercogam, ka no Krustpils ierodoties krievu muitnieki, kas pārmeklē Jēkabpilī piestājušās laivas, ņem muitu un izmanto savus mērus un svarus. Šīs darbības tā iebiedējušas atbraukušos tirgotājus, ka tie, neko nepārdevuši, devušies prom. Tirgotājs Zēmanis lūdzis hercogam viņu atbrīvot no rātes locekļa amata, jo viņš pats cietis ugunsgrēkā, bet līdz ar Krievijas muitnieku darbībām iespējas nopelnīt iztiku kļuvušas ierobežotas, tādēļ viņš izlēmis pilsētu pamest. Hercogs Pēteris nespēja līdzēt jēkabpiliešiem to saimnieciskajās likstās. Minēto apstākļu rezultātā pamazām tirdzniecība Jēkabmiestā apsīka un uzplauka Krustpils.

 Krievijas Impērijas laiks 
Pēc Trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā, kad Kurzemes un Zemgales hercogistei piederošo Jēkabpili iekļāva Krievijas Impērijā, par pirmo pilsētas galvu apstiprināja līdzšinējo birģermeistaru Helvigu. Savukārt 4 km uz dienvidiem, Brodu ciemā, kas arī tobrīd atradās pilsētas teritorijā, sāka nometināt vecticībniekus, bet pēc citiem avotiem — notiesātos.

1796. gadā pilsētā atcēla tautību cenzu, ļaujot tajā apmesties visu tautību iedzīvotājiem. Jau 1800. gadā ebreju skaits bija pieaudzi tiktāl, ka tie sev bija uzbūvējuši pirmo sinagogu, bet 1808. gadā tirgotājs Markuševičs uzcēla vēl vienu sinagogu, kas atradās pašreizējā Vecpilsētas laukuma teritorijā. Tā kā netālā Salas muižas luterāņu baznīca 1800. gadā nodega un vietējai luterāņu draudzei savas baznīcas vairs nebija, tad ar 4300 dālderu lielu kroņa atbalstu pabeidza un 1807. gadā iesvētīja vēl 1769. gadā aizsākto Jēkabmiesta luterāņu baznīcu.

Visiem, kas neatradās dzimtļaužu sarakstā, vajadzēja būt pierakstītiem kādā pilsētā. Tā 1803. gadā Jēkabpilī dzīvoja vairāk nekā 100 brīvlaisto latviešu zemnieku, un tikai 3 — namnieki. Daļa no namniekiem vēlāk pārvācojās. 1811. gadā Jēkabpilī bija pierakstīts 31 vācu ierēdnis, no kuriem 7 muižnieki, un 12 poļu muižnieki, kā arī 13 krievu un 6 vācu tirgotāji. Kopējais iedzīvotāju skaits bija 1457.

Kopš 1796. gada Jēkabpilī strādāja Jaunjelgavas apriņķa ārsts. Kopš 1804. gada Jēkabpilī atradās viens no trim Kurzemes skolu pārvaldes iecirkņiem, un drīz pēc tam, 1805. gadā, atvēra elementārskolu un apriņķa skolu ar trim klasēm un pieciem skolotājiem. Šie apstākļi norāda uz pilsētas iedzīvotāju labklājības pieaugumu, tomēr elementārskola drīz vien pārtrauca darboties.

 1812. gada karš 
Napoleona Krievijas kampaņas laikā, , ģenerāļa Granžāna 7. franču divīzija bez kaujas ieņēma neaizsargāto Jēkabpili. Sākotnēji pie Jēkabmiesta izvietojās līdz 8000 vīru liela karaspēka nometne, kas pilnībā pārpludināja pilsētu. Līdz 1. augustam Brīvības ielā 203, Jēkabpilī atradās 10. franču-prūšu korpusa maršala Žaka Makdonalda štābs, pēc tam štābu līdz ar vairumu Jēkabpilī izvietoto kareivju pārcēla uz Kalkūniem.

 Rīgas kara gubernators Esens ziņoja, ka franči Jēkabpilī esot veikuši priekšdarbus tilta pār Daugavu būvniecībai, taču ar darbu sākšanu vilcinoties. Tāpat ziņots, ka franči atņem tirgotāju laivas un veic rekvizīcijas abos Daugavas krastos.

, kamēr barons Nikolajs Korfs atradās prombūtnē, meklēdams glābiņu Rīgā pie ģenerālgubernatora Pauluči, Krustpilī ar 3 lielgabaliem pār Daugavu pārcēlās 150 vīru liela bavāriešu vienība, kas pieprasīja miestam 48 000 rubļu lielu kontribūciju. Nākamajā naktī barons Korfs no Ļaudonas paslepus Krustpilī esot ievedis Filatova krievu armijas nodaļu ar 450 kājniekiem, kas trīs stundu laikā padzina iebrucējus, paņemot gūstā 37 vīrus un visus trīs lielgabalus. Bavāriešiem atkāpjoties no Krustpils, daļa no lielgaballodēm nogrima Daugavā.  decembrī atlikušās franču armijas daļas atstāja arī Jēkabpili.

Pēc franču atkāpšanās esot rīkotas svinības, kuru laikā uz pilsētas rēķina mieloti 200 trūcīgākie pilsētnieki, bet tirgotājs Markuševičs esot cienājis 80 vietējos ebrejus.

Drīz pēc 1812. gada kara beigām Sēlpils virspilskungs Bistrams pārskatā par Jēkabmiesta saimniecisko stāvokli ziņoja, ka novērojams saimnieciskās rosmes un tirdzniecības apsīkums, kā rezultātā pilsēta esot noslīdējusi līdz brīvciema līmenim. Karadarbības rezultātā pilsētnieki zaudēja ievērojamu daļu ražas. Ceturtdaļa iedzīvotāju nezinot, kā nodrošināt iztiku līdz ziemai, bet daudziem amatniekiem trūkst darba. Viņš nevarot uzskaitīt ne četrus jēkabpiliešus, kuru īpašums pārsniegtu dažu tūkstošu dālderu vērtību. Saglabājušos namu vairums ir nomales būdiņas. Saimnieciskā pagrimuma iemeslus virspilskungs skaidro ar 1773. gada Jēkabmiesta ugunsgrēku un apstākli, ka pēc Latgales pievienošanas Krievijas impērijai 1772. gadā tirdzniecības uzplaukumu piedzīvoja Krustpils, kamēr daudzi turīgākie tirgotāji Jēkabpili pameta.

Pēc Napoleona Krievijas kampaņas Zvanītājos pie Jēkabmiesta izvietojās karaspēka daļa ar pulverpagrabiem, artilērijas poligonu, sapieru un pontona bataljona apmācības laukumu.  kādā no artilērijas noliktavām pie Kapču kroga uzsprāga aptuveni 4 līdz 6 podi šaujampulvera. No sprādziena otrpus Daugavai esošajā Krustpils pilī izbira logi.

 Pēc zemnieku brīvlaišanas Kurzemē 
1818. gadā Jēkabpilī 198 mājās dzīvoja 1652 iedzīvotāji.

Pilsētas maģistrāta sekretāra J. Klausa laikā Jēkabpilī strauji attīstīja sabiedrisko infrastruktūru. Tā 1825. gadā uzsāka ielu bruģēšanu un apgaismošanu. 1826. gadā bijušā pilsētas sekretāra muižiņā pie Brodiem izveidoja nepējnieku patversmi, ko tikko mirušajam caram Aleksandram I par godu nosauca par Aleksanderruhe. 1830. gadā darbību atjaunoja elementārskola. Sākotnēji tajā pastāvēja kopmācība, ko tomēr atzina par nevēlamu, un 1834. gadā meitenēm izveidoja atsevišķu skolu. Pastāvēja arī vairākas privātskolas. Visās šajās skolās mācību valoda bija vācu, tādēļ praktiski izglītība nebija pieejama krievu un poļu bērniem, kas šo valodu parasti neprata. Jēkabmiesta arrtilērijas poligonā dienošo kareivju ārstēšanai 1834. gadā atvēra lazareti, kur 1847. gadā veica amputāciju ar narkozi. Pēc postošajiem 1837. gada plūdiem Klauss panāca Daugavas krasta nostiprināšanu ar laukakmeņu bruģi, ko īstenoja no 1840. līdz 1841. gadam. Šajā laikā pilsētā sāka darboties teātris un bibliotēka. Pirmoreiz sāka apspriest pontonu tilta būvi pār Daugavu.

1826. gada jūnijā astronoms Vilhelms Strūve Jēkabpilī veica astronomiskos un ģeodēziskos mērījumus ar mērķi pierādīt, ka zeme nav ideāli apaļa lode, bet gan saplacināta starp poliem. Uz ziemeļiem no Jēkabpils uzmērījumus veica Vilhelms Strūve pats, bet uz dienvidiem no tās – Karls Frīdrihs Tenners.

1835. gadā Jēkabpilī bija 2615 iedzīvotāji, tai skaitā 71 cunftīgs birģeris, 966 namnieki, 12 zemnieku un 1566 strādnieki. Viņi dzīvoja 6 mūra un 266 koka mājās. Pilsētas iedzīvotāju skaitā neiekļāva 715 Jēkabpilī nometinātus kareivjus.

Pilsētas administratīvajā teritorijā ietilpa plaši pilsētas lauki uz dienvidiem no tās, aptverot teritoriju trīs verstu platumā un piecu verstu garumā. Pilsētas laukos ietilpa pilsētas ganības 250 pūrvietu platībā un 17 lopu muižas ar pavisam 268 pūrvietām aramzemes, no kurām lielākās bija Janopoles pusmuiža 40 pūrvietu platībā, kā arī Antoniškas, Dūķernieku un Kristiņas pusmuiža, katra 25 pūrvietu platībā.

 1860. gadi 
1861. gadā līdz ar dzelzceļa līniju Rīga-Daugavpils atklāja arī Krustpils staciju. Darbā par ierēdni tajā pieņēma agrāko tirgotāju Ludvigu Heinrihu Eberhardu Neimani, kurš kopā ar ģimeni Krustpilī bija ieradies no Grēvesmīlenes. Viņa dēls, vēlākais arhitekts Vilhelms Neimanis, Krustpilī dzīvoja līdz 1864. gadam, kad stājās darbā Rīgas-Daugavpils dzelzceļa birojā Rīgā pie arhitekta Paula Maksa Berči.Latvijas Vēstnesis (LR ofic. laikr.), Nr.337-340 (14.10.1999)

Pēc dzelzceļa atklāšanas preču pārvadājumi pa Daugavu strauji samazinājās. Ienesīga nodarbošanās gan vēl arvien bija plostu pludināšana. 19. gadsimta vidū pa Daugavu gar Jēkabpili nopludināja pat 12 tūkstošus plostu gadā. 1857. gadā Jēkabpilī bija 82 loči. Jēkabmiesta tirgotāji un krodzinieki priecājās par to, ka Daugavas gultne joprojām nav padziļināta, kā bija iecerēts. Tādā veidā krāces viņiem gādā ienākumus, jo pilsētā apmetušies un dzīvo daudz garāmbraucēju. Caurbraucošie strūdzinieki un plostnieki gadā izdzēruši 8000 spaiņu degvīna. Turklāt jēkabpilieši pelnījās ar lāču dresēšanu — apkārtnes mežos netrūka mazo lācēnu, kurus varēja pieradināt.

1866. gadā Krustpilī, Krasta ielā darbnīcu atvēra ērģeļmeistars Frīdrihs Veisenborns no Tīringenes, kurš arodu bija apguvis pie Augusta Martina Rīgā. Par zeļļiem viņš pieņēma vietējos jauniešus, tostarp, jēkabpilieti Mārtiņu Krēsliņu, kurš kļuva par pirmo patstāvīgo latviešu ērģeļmeistaru un savā mūžā izgatavoja 140 ērģeles. Tā 19. gadsimtā Jēkabpils ar Krustpili līdztekus Rīgai un Liepājai kļuva par vienu no trim Latvijas ērģeļbūvniecības centriem. Ērģeļbūvniecības tradīciju pārtrauca Otrā pasaules kara nestās politiskās pārmaiņas un Padomju Savienībā valdošais reliģijas noliegums.

1869. gadā Jēkabpilī atvēra 1. (zemākās) kategorijas jūrskolu, kur apmācīja tuvbraucējus stūrmaņus. Tā bija vienīgā iekšzemes jūrskola Latvijā. Pēc vienas versijas jūrskolu Jēkabmiestā atvēra kļūdas pēc, sajaucot Jēkabštati Kurzemē ar Botnijas līča piekrastes pilsētu Jākobstādi. Jūrskola savu darbību nespēja attaisnot, jo jēkabpiliešiem nebija jūrā iešanas tradīciju, un 1880. gadā to slēdza audzēkņu trūkuma dēļ.

 1878. un 1880. gada ugunsgrēki 

 sāka degt viens no Pasta ielas namiem. Liesmas izplatījās strauji, tādēļ uguns dzēšanas darbiem izsauca palīdzību no Rīgas. Kamēr dzēsēji atbrauca ar speciālvilcienu un pārcēlās pār Daugavu, pilsētas centrālā daļa no Jēkaba ielas līdz Jēkabmiesta apriņķa skolai, ieskaitot rātes namu, slimnīcu, bibliotēku, labības noliktavas, alus darītavu, aptieku un veikalus, jau bija nodegusi. Uguns nelaimē cieta arī uniātu baznīca un tai iepretī esošais cietums."Rigasche Börsen- und Handels-Zeitung", 1878. 20 VI, Morgenblatt der Rigaschen Zeitung Nodega ap 300 no pavisam 460 pilsētas namiem. Postījumu apmēru lēsa ap 500 000 rubļu,"Zeitung für Stadt und Land", 1878. 20 VI bet bez pajumtes palika 3-4 tūkstoši jeb divas trešdaļas iedzīvotāju.  Jēkabmiesta palīdzības komitejas priekšsēdētājs H. Heincs izdevumā Baltijas Vēstnesis ziņoja, ka līdz 15. jūlijam bija saziedoti vairāk kā 17 000 rubļu ugunsgrēkā cietušajiem jēkabpiliešiem.

Pateicoties apstāklim, ka vairums ēku bija apdrošinātas, pilsēta no ugunsgrēka postījumiem atkopās samērā strauji, tomēr darbību neatjaunoja slimnīca un Jēkabpils maģistrāta sekretāra Klausa dibinātā bibliotēka. Pēc 1878. gada ugunsgrēka izdegušajā kvartālā pie uniātu baznīcas izveidojās Piektdienas tirgus laukums.

1880. gada jūnija pašvaldību vēlēšanās agrākās Jēkabmiesta palīdzības komitejas priekšsēdētāju H. Heincu ievēlēja par pilsētas galvu. Pavisam domes mandātus ieguva 12 vācieši, 10 ebreji, 6 krievi vai poļi un 2 latvieši. Balsstiesības ieguva turīgie vīriešu kārtas pilsoņi-namsaimnieki, tirgotāji un brīvo profesiju darbinieki, ja tie maksāja tiešu nodokli valstij. Ebreji, kas atbilda iepriekšminētajam cenzam, varēja piedalīties vēlēšanās tikai, ja Jēkabpilī dzīvoja pirms 1835. gada. Pavisam balsstiesīgi bija 373 iedzīvotāji. Salīdzinoši, 1881. gada Kurzemes guberņas tautas skaitīšana Jēkabpilī uzrādīja 5362 iedzīvotājus, tostarp 2254 ebrejus, 1510 krievus, 1133 latviešus, 371 vācieti, 281 poli, 48 lietuviešus un 14 čigānus.

 izcēlās ugunsgrēks, kā rezultātā nodega 30 nami pilsētas rietumdaļā, ko nebija skāruši 1878. gada uguns postījumi, bet 1881. gadā izcēlās ugunsgrēks klosterī. Pēc 1880. gada ugunsgrēka Jēkabpilī ieradās baptistu namdari no Jaunjelgavas, kas ap sevi sapulcināja aizvien lielāku skaitu ticības piekritēju un kļuva par vienu no visstraujāk augošajām konfesijām pilsētā.

 Priekšpilsētu un ražošanas uzņēmumu attīstība 
Militāro poligonu, ko Jēkabpils rietumu pievārtē izvietoja pēc Napoleona Krievijas kampaņas, pārvietoja 1869. gadā, bet tā teritoriju uz agrārās reformas likuma pamata sadalīja četru zemnieku saimniecību un divu pareizticīgo draudžu starpā. Garīdzniecība savu zemi sadalīja mazākās parcelēs un iznomāja, slēdzot nomas līgumus uz 12 gadiem. Tur uz dzīvi apmetās 1861. gadā brīvlaistie zemnieki no Krustpils pagasta un pareizticībā pārgājušie Vidzemes zemnieki, kuriem Vidzemē savas draudzes bija tikai Rīgā un Cēsīs. Pretstatā Jēkabpilij, šajā strādnieku ciematā, ko dēvēja par Krasnaja Gorka (no  — Skaistais kalns) bija augsts latviešu īpatsvars. Iedzīvotāji nodarbojās ar plostu pludināšanu un vietējos ražošanas uzņēmumos.

Kugrēna mūzikas instrumentu fabrika bija lielākais mandolīnu, balalaiku un ģitāru ražošanas uzņēmums Baltijas provincēs, kas, saražodama ap 3 000 mūzikas instrumentu mēnesī, apgādāja Krievijas Impēriju ar stīgu instrumentiem.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.67 (06.06.1968.) Ražošanai paplašinoties, vēlāk Kugrēna fabrikā sāka ražot arī vijoles un kontrabasus. Tai blakus izveidojās brāļu Kārļa un Jāņa Lesu mūzikas instrumentu fabrika un tvaika dzirnavas, kur mala miltus un apstrādāja vilnu. Abos šajos uzņēmumos vien bija nodarbināti ap 500 darbinieku. Vēlāk Jēkabpilī izveidojās arī J. Plataja harmoniku ražotne, kā arī Ubaga un Socka klavieru būvētava.Balss, Nr. 222 (17.10.1906.)Jēkabpils Vēstnesis, Nr.45 (27.11.1925)

Otra priekšpilsēta veidojās agrāko pilsētas dārzu vietā Jēkabpils austrumos, otrpus senajai Daugavas sāntekai Vecdaugavai jeb Cūkdaugavai. Jau 1870. gados Alfreds Kens no Stukmaņiem uz Jēkabpili pārcēla savu liķieru fabriku, kur ik gadu saražoja līdz 50 000 pudeļu dažādu alkoholisko dzērienu. 1901. gadā pie fabrikas neogotikas stilā uzcēla Kena muižas (no ) kungu māju, bet apkārtējos zemes gabalus pārdeva iedzīvotājiem savrupmāju būvniecībai.

1883. gadā sāka darboties Hugo Hikšteina alus darītava.Düna Zeitung, Nr.52 (01.03.1908) 1890. gadā, saražojot 47 207 spaiņus alus, tā bija kļuvusi par otro lielāko alus darītavu Kurzemes guberņā aiz Teodora Lodinga alus darītavas Bauskā.Zeitung für Stadt und Land. Nr. 61, (15.03.1892.) Pie Hikšteina alus darītavas izveidojās Jūlijas Hikšteines kundzes viesnīca un krogs Bellevue, kas kļuva par pilsētas galveno kultūras un sabiedrisko sarīkojumu norises vietu. Tā, piemēram, 1910. gadā Bellevue zālē uzstājās Emīls Dārziņš, Ernests Elks-Elksnītis un citi.Latvija (dienas avīze), Nr. 47 (26.02.1910.)

Abi alkohola ražotņu īpašnieki savstarpēji sacentās par skaistākā dārza iekopšanu pilsētā. Tā tapa Kena parks ar vietējo koku un krūmu stādījumiem un Hikšteina parks ar svešzemju koku stādījumiem.

 Jēkabpils pareizticīgo draudzes skolu apmeklēja lielkņazs Vladimirs Aleksandrovičs (cara Aleksandra III brālis) ar sievu, lielkņazieni Mariju Pavlovnu. Pēc tam skolu pārdēvēja par Jēkabmiesta Vladimira — Marijas skolu.

Kopsakarībā ar cara Aleksandra III veicināto pārkrievošanas politiku, 1890. gadā Jēkabpils pilsētas valdē apsprieda prasību sēdes noturēt krieviski, uz ko domnieks Jēkabs Skulme ieteica lietot latviešu valodu, kas visiem pārējiem domniekiem esot bijusi saprotama. Vairums tam nepiekrita, taču arī neiebilda, ka Skulme, apliecinot savu latvisko izcelsmi, visās sēdēs runās tikai latviski. Salīdzinoši, 1897. gadā Jēkabpilī dzīvoja 32,3% latviešu.

 Dzelzceļa paplašināšanās 
1901. gadā, līdz ar būvdarbu sākumu dzelzceļa līnijā Ventspils—Maskava, atklāja Zīlānu staciju. Tajā atradās depo 16 lokomotīvēm, rampa lokomotīvju apgriešanai, remontdarbnīcas, noliktavas, ūdenstornis, trīs kilometrus garš ūdensvads ar sūkņu staciju Daugavas krastā, vairāk nekā desmit lielas daudzdzīvokļu mājas iedzīvotājiem, pirts, dzelzceļa skola un telegrāfa līnija. Pavisam Zīlānu stacijas teritorijā bija 6 sliežu ceļi. Plašā dzelzceļa infrastruktūra to padarīja par lielāko un nozīmīgāko staciju posmā no Rīgas līdz Zilupei. Pašu dzelzceļa līniju atklāja , un jau 1905. gadā Zīlāni no nelielas sādžas bija kļuvuši par miestu ar 906 iedzīvotājiem.

Tā kā līdz šim ar dzelzceļu savienota bija tikai Krustpils, arī jēkabpilieši vēlējās dzelzceļa savienojumu, paredzot tiltu pār Daugavu pretī Jēkabmiestam. Šī iecere neīstenojās, jo projektētāji esot lūguši "kukuli", kura summa toreiz izrādījusies nesamaksājama. Tāpēc inženieri, spītējot pilsētas galvu skopumam, dzelzceļa tiltu ieplānoja no Jēkabpils attālākā vietā, pie Zeļķiem. Pēc citiem avotiem "kukuli" samaksājuši Jēkabpils un Krustpils pārceltuvju turētāji, lai tilts neatņemtu peļņu pārceltuvju īpašniekiem.Avotiņa Ruta. Krustpils pagasts. Rīga, 2012. 264.lpp

1912. gadā Augstākā dzelzceļu lietu komisija ziņoja, ka laikā līdz 1917. gadam plānota dzelzceļa līnijas Kauņa—Krustpils būvniecība, kas, iespējams, ar dzelzceļu būtu savienojusi arī Jēkabpili, taču Pirmā pasaules kara dēļ šī iecere neīstenojās.

 Revolucionārā kustība Jēkabpilī 

1903. gadā Jēkabpilī izveidojās pirmās strādnieku un vecāko klašu skolēnu sociāldemokrātiskās organizācijas — "Gaisma" un "Pūce". Pirmā no tām uzturēja kontaktus ar Latvijas Sociāldemokrātisko Strādnieku partiju (LSDSP), un līdz 1905. gadam ap to izveidojās vairāk nekā 20 partijas biedru šūnas Jēkabpilī un apkārtējos pagastos. 1904. gadā Jēkabpilī vairākkārt ielūdza koncertēt Rīgas Politehniskā institūta studentu kori "Pērkoņkoris", kuru vidū bija vairāki LSDSP biedri, kas pirmoreiz Jēkabpilī izpildīja Marseljēzu, atveda pagrīdes literatūru, revolucionārus uzsaukumus un apmācīja vietējos uzsaukumus pārdrukāt ar hektogrāfu.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.145 (07.12.1965.) Skrejlapas ar parakstu "LSPSR vietējā komiteja" sāka iespiest Jēkabpilī, izklāstot tajās vietējos apstākļus, izlīmējot uz namu sienām un izplatot.

1905. gada pavasarī un vasarā Jaunjelgavas apriņķa lauku novados izcēlās vairākas plašas pret caru un muižniecību vērstas demonstrācijas un streiki, kā rezultātā vietām tika pārtraukta pat labības novākšana. Pēc Oktobra manifesta izsludināšanas novembrī revolucionāri aicināja atcelt pagastu valdes un amatpersonas un to vietā ievēlēt jaunus, nemaksāt nodokļus, slēgt degvīna tirgotavas un ievēlēt tautass tiesu. No 26 Jaunjelgavas apriņķa pagastiem 22 nodibināja rīcības komitejas. Decembra sākumā Jēkabpils, Krustpils, Gostiņu un Līvānu apkārtne bija nonākusi revolucionāru pašaizsardzības vienību varā, kas atbruņoja vietējās karaspēka daļas un izvietoja patruļas uz ceļiem, pārbaudot gājējus un uzraugot, lai amatpersonas un muižniecība neizved vērtslietas vai nebēg.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.146 (09.12.1965.) Jēkabpilī no iestādēm iznesa cara portretus, izšāva tiem acis un sadedzināja tagadējā Oskara Kalpaka laukumā. Jēkabpils revolucionāru varā atradās vairāk nekā nedēļu.  Salas pagastnamā pulcējās organizācijas "Gaisma" delegāti no plašas apkārtnes. Gūto panākumu dēļ nebija ievērota pietiekama modrība un izlikta sardze, kā rezultātā 19 no 23 sapulces dalībniekiem sagūstīja un ieslodzīja soda vienība.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.147 (11.12.1965.)

Kad Jēkabpilī un Krustpilī ieradās plašākas soda ekspedīciju vienības, vairums revolucionāru pilsētu jau bija pametuši. 1906. gadā soda vienības piesprieda nāvessodus ap 60 revolucionāru Jaunjelgavas apriņķī, tostarp literātam Jūlijam Dievkociņam. Daudzi citi tika ieslodzīti, izsūtīti trimdā vai sodīti ar miesassodiem. Izbēgušo revolucionāru mājas nodedzināja.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.148 (14.12.1965.) Turpināja pastāvēt partizānu vienības apkārtējās lauku teritorijās, kas centās uzturēt pretestību represijām un veica izrēķināšanos ar revolūcijas nodevējiem, nošaujot vai nodedzinot tiem mājas. 1906. gada martā organizācijas "Gaisma" locekļi no Biržu pagastnama ekspropriēja ģenerālgubernatora uzlikto un Biržu pagasta locekļu savākto 1 500 rubļu kontribūciju, lai iegūtu līdzekļus emigrēšanai uz Ameriku.Padomju Daugava (Jēkabpils), Nr.149 (16.12.1965.)

Strādnieku un jauniešu vidū kreisi orientēts noskaņojums saglabājās arī pēc revolūcijas. Pastāvēja Jēkabpils strādnieku organizācija "Darbs". 1908. gadā Kugrēna mūzikas instrumentu fabrikas darbinieki panāca darba dienas saīsināšanu no 12 uz 10 stundām.  Kugrēna fabrikā izcēlās streiks, kura mērķis bija ieviest strādnieku pašpārvaldi. Streikojošie strādnieki devās gājienā pa pilsētas centru ar sarkanu karogu, dziedāja revolucionāras dziesmas un izdalīja proklamācijas "Lai dzīvo streiks!"Baltische Post, Nr.270 (11.12.1912.) Policija veica kratīšanas, septiņus strādniekus arestēja un notiesāja uz trim mēnešiem ieslodzījumā. Citiem draudēja ar vairāku gadu izsūtījumu administratīvā kārtā uz ziemeļu guberņām. Piecdesmit strādniekus atbrīvoja no darba.

 20. gadsimta sākums 
Papildus iepriekšminētajiem 20. gadsimta sākumā Jēkabpilī darbojās arī banka, apdrošināšanas biedrība, sērkociņu fabrika, tvaika dzirnavas un vilnas vērptuve, ķieģeļu ceplis, divas kaļķu dedzinātavas, tipogrāfija u. c. ražošanas uzņēmumi. Tikmēr Krustpilī ražošanas uzņēmumu attīstību ierobežoja lielākie zemes īpašnieki baroni Korfi, kas nevēlējās zaudēt lauksaimniecības strādniekus savos zemes īpašumos un tamdēļ nepārdeva zemi potenciāliem rūpniekiem.

1904. gadā Jēkabpilī ieradās Ludis Bērziņš, kura vadībā dibināja Jēkabpils pilsētas tirdzniecības skolu. Savā 11 gadus īsajā pastāvēšanas laikā tajā skolojās vairāki ievērojami cilvēki, t.sk. mediķis Pauls Stradiņš, rakstnieks Aleksandrs Grīns, gleznotājs Uga Skulme u.c. Tā kā mācības zēniem un meitenēm noritēja atsevišķi, tad 1906. gadā atvēra tirdzniecības skolu sievietēm, kuras darbību 1912. gadā pārņēma Less kundzes Jēkabmiesta sieviešu ģimnāzija."Brīvā Daugava", 1990. 5 VI, Lonija Zobene. "Par senajām skolām Jēkabpilī""Brīvā Daugava", 2004. 19 X, Sēnala E. "Tirdzniecības skola Jēkabpilī".

20. gadsimta sākumā Jēkabpilī un Krustpilī veidojās vietējo zemnieku lauksaimniecības biedrības, kuru mērķis bija veicināt lauksaimniecības attīstību un modernizāciju. No 1908. gada 19. līdz 21. septembrim (pēc vecā stila: 6.-8. septembrī) tās Jēkabpilī rīkoja lauksaimniecības izstādi, ko apmeklēja vismaz 10 000 viesu ik dienu, neieskaitot tos, kam ieeja bija par brīvu. Preces dalīja astoņās nodaļās. Izstādes laikā sieviešu tirdzniecības skolā notika priekšlasījumi un debates. Noslēdzošajā dienā pasākumu pavadīja Māras tirgus, teātra izrāde, koncerts un deju vakars.Dzimtenes Vēstnesis, Nr.210 (10.09.1908.)"Latviešu Avīžu" Zemkopības pielikums, Nr.20 (27.09.1907.)

Līdz ar jaunas ēkas uzcelšanu 1912. gadā darbību atjaunoja Jēkabpils slimnīca.

 Pirmais pasaules karš 
 vācu vienības ģenerāļa Oto fon Belova vadībā ieņēma Jaunjelgavu un Viesīti un virzījās Jēkabpils virzienā, kā rezultātā Daugavas kreisajā krastā no Robežkroga līdz Dignājai izveidojās Jēkabpils placdarms. No 1915. gada 7. līdz 9. novembrim un atkārtoti  krievu karaspēks veica neveiksmīgus uzbrukumus nolūkā atspiest vācu pozīcijas no Jēkabpils, lai pārrautu fronti un sasniegtu Panevēžu. Savukārt  vācu karaspēks uzbruka placdarma labajam flangam Robežkroga apvidū un ieņēma Iepukņus. Krievu armijas sapieri inženiera M. Vegnera vadībā pēc Jēkabpils būvtehniķa Drukerta ierosinājuma aizdambēja Ziemeļsusējas upi, appludinot Biržu pļavas, kas mudināja vācu vienības pārcelt savus ierakumus tālāk no Jēkabpils uz Kugu kalniem Biržu pusē.

Pozīciju kara apstākļos krievu karaspēka morāles kritums Jēkabpils placdarmā bija novērojams jau , kad ar nāvessodu notiesāja 3 karavīrus par musināšanu neiet uzbrukumā. Pēc Februāra revolūcijas morāles sabrukums progresēja, un  Jēkabpilī notika 28. armijas korpusa karavīru mītiņš, kurā piedalījās ap 3000 kareivju un pieņēma rezolūciju pret uzbrukumiem frontē un Pagaidu valdības kontrrevolucionāro politiku. Drīz pēc tam, 20. jūlijā, 733. strēlnieku un 3. Kaukāza pulks atteicās izpildīt pavēli par uzbrukumu, tādēļ vairāk kā 800 kareivju arestēja un nodeva karatiesai Daugavpilī.

 vācu 58. armijas korpuss ģenerāļa grāfa Šmetova vadībā atklāja stipru artilērijas uguni Dakteru māju un Jaunsēlpils iecirknī, plašos apmēros pielietojot ķīmiskos lādiņus. Krievu armija atkāpjoties nodedzināja Zeļķu dzelzceļa tiltu. 22. septembrī ap plkst. 4 no rīta vācu karaspēks iegāja Jēkabpilī, paņemot 4700 gūstekņu un 55 lielgabalus, kā arī lielu daudzumu bruņojuma un karamateriālu. Līdz ar to bija ieņemts Jēkabpils placdarms, kas divus gadus sedza Pļaviņu un Krustpils dzelzceļa mezglus un dzelzceļa līniju Rīga-Daugavpils. Turpmākos 5 mēnešus frontes līnija atradās gar Daugavu, starp Jēkabpili un Krustpili. Pār to apšaudīja namus pretējos Daugavas krastos.  vācu karaspēks uzsāka ofensīvu "Dūres sitiens". 4. Kaukāza pulks, atkāpjoties no Krustpils, uzspridzināja vairumu pāri palikušās apbūves Krustpilī. Vācu armija ieņēma Krustpili.

Pavisam Pirmā pasaules kara gaitā Jēkabpilī nopostīja ap 280 namus, tostarp viesnīcu Bellevue, tirdzniecības skolu un ražošanas uzņēmumus. Pēc Krustpils pagasta valdes datiem pilnīgi nopostīta bija 261, bet cietušas 683 dzīvojamās mājas. Savukārt 1449 saimniecības ēkas pilnīgi nopostītas un tikai 116 atlikušas necietušas.

 Neatkarīgajā Latvijā 

 Latvijas Neatkarības karš 
 Krustpilī un 11. decembrī Jēkabpilī ienāca lielinieku armijas 8. Novgorodas pulks. Jau 12. decembrī Jēkabpilī nodibināja Kara revolucionāro komiteju, kas vadīja sarkano teroru un tribunālu. Daļu iedzīvotāju apcietināja vai ievietoja Pļaviņu koncentrācijas nometnē "Zvēru dārzs", no pārpalikušajiem rekvizēja visus atrodamos pārtikas krājumus. 17. un 18. decembrī Jēkabpilī sasauca Demokrātisko kongresu, kas apriņķa centru pārcēla no Jaunjelgavas uz Jēkabpili, bet Jēkabštati () pārdēvēja par Jēkabmiestu. Apriņķa komitejā ievēlēja 15 cilvēkus, par priekšsēdētāju izvirzot Kārli Minkēviču.  padomju darbinieki un LKP organizācijas biedri ar speciālu vilcienu evakuējās no Krustpils uz Maskavu.

Pēc Rīgas zaudēšanas  Stučkas valdība un tai pakļāvīgā Padomju Latvijas armija atkāpās uz Latgali, paverot ceļu Vidzemes atbrīvošanai. 29. maijā Igaunijas armija, kuras sastāvā darbojās Ziemeļlatvijas brigāde un Dāņu Baltijas palīdzības korpuss šķērsoja Latvijas robežu pie Alūksnes. 5. jūnijā plkst. 3 no rīta igauņu pulka 1. eskadrons kapteiņa Borisa Jakoba Lēmaņa vadībā pārtrauca vilcienu satiksmi Krustpils—Rēzeknes dzelzceļa līnijā, bet plkst. 8 ieņēma Krustpili un ar laivām pārcēlās pār Daugavu uz Jēkabpili. Plkst. 11 virs pilsētas valdes nama pacēla Igaunijas karogu.

Kā nākamie plkst. 13 Krustpili sasniedza dāņu brīvprātīgo rota Gustava Borgelīna vadībā, kas ap plkst. 18 pārcēlās uz Jēkabpili. Tā kā citu varas iestāžu Jēkabpilī nebija, dāņiem nācās pildīt komandanta dienestu un uzņemties pārvaldes funkcijas, ko pilsētnieki uztvēra bez iebildēm un pat sāka nākt uz rātsnamu ar saviem lūgumiem.

Ziemeļlatvijas brigādes 4. Valmieras kājnieku pulks pulkvežleitnanta Jūlija Jansona vadībā Krustpili sasniedza plkst. 21, kur jau atradās igauņu un dāņu jātnieku daļas. Naktī uz 6. jūniju 4. Valmieras kājnieku pulka 6. rota pārcelās uz Jēkabpili, uzdodot tai veikt pilsētas aizsardzību, kā arī izveidot uz ceļiem sargposteņus. Tikai 7. jūnijā varu pilsētā pārņēma 4. Valmieras kājnieku pulks un atbrīvoja dāņus no negribētajiem pienākumiem.

6. jūnijā agrākās Jēkabmiesta sieviešu ģimnāzijas telpās notika iedzīvotāju sapulce, kur par pirmo pilsētas valdes priekšsēdētāju ievēlēja provizoru Aleksandru Lindi.

8. jūnijā 4. Valmieras kājnieku pulka 8. rotas komandiera kapteiņa Pauļa Roņa vadībā Krustpilī uzbūvēja otrā bruņuvilciena sastāvu "Komunistu iznīcinātājs" ar lokomotīvi un četriem vagoniem, kas bija bruņoti ar diviem lielgabaliem un deviņiem ložmetējiem. Bruņuvilciens Bermontiādes laikā, 9. oktobrī, sedza Latvijas Pagaidu valdības spēku atkāpšanos pār Daugavas tiltiem Rīgā, pēc tam to izmantoja Latgales atbrīvošanas operāciju laikā.

Latvijas armijā iestājās daudzi jēkabpilieši un krustpilieši. Līdz 1. jūlijam 4. Valmieras kājnieku pulks Krustpilī papildinājās ar 25 virsniekiem, 1560 instruktoriem un karavīriem. 14. jūlijā Krustpilī ieradās pulkvedis Jānis Balodis, lai pārņemtu Austrumu frontes vadību. Nedaudz vēlāk ieradās arī ārlietu ministrs Zigfrīds Anna Meierovics un armijas virspavēlnieks Dāvids Sīmansons.

 Starpkaru periods 
Pilsētā bija pārtikas un būvmateriālu rūpniecības uzņēmumi. 1932. gadā tika uzcelta Jēkabpils cukurfabrika. 1936. gadā Jēkabpilī uzbūvēja Aizsargu namu un tiltu pāri Daugavai, Krustpili ar Jēkabpili savienoja platsliežu dzelzceļa līnija, kas tālāk kā šaursliežu dzelzceļa līnija veda līdz Daudzevai, Viesītei un Neretai.

1935. gadā no 5826 Jēkabpils iedzīvotājiem latvieši bija 3834 (65,8%), žīdi 793 (13,6%), krievi 765 (13,1%), poļi 152 (2,6%), vācieši 58 (1,0%).Pilsētu apraksti. V. Salnais, A. Maldups. Rīga: Apgāds Gauja 1936. - 185. lpp.

Tajā laikā darbojās Jēkabpils Valsts ģimnāzija un komercskola Pasta ielā 1, pilsētas 6 gadīgā pamatskola Lielajā ielā 204, pilsētas krievu pamatskola Smilšu ielā 18, pilsētas žīdu pamatskola Lielajā ielā 229.

 Otrais pasaules karš 
Otrā pasaules kara laikā tiltu pār Daugavu uzspridzināja, līdz jauna tilta uzbūvēšanai 1962. gadā darbojās pārceltuve. 1949. gada 25. martā no Krustpils stacijas notika iedzīvotāju deportācija uz Sibīriju.

 Padomju okupācijas periods 
1962. gadā administratīvi apvienoja Jēkabpils un Krustpils pilsētu. Pilsētā darbojās šūšanas uzņēmums "Asote", Rīgas autoelektropiederumu rūpnīca, dolomīta šķembu ražotne "Dolomīts", dzelzsbetona konstrukciju rūpnīca, piena kombināts, gaļas kombināts, konservu ražotne, "Lauktehnika" u. c. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1990. gadā ražošana sašaurinājās.

 Atsauces 

Kategorija:Latvijas pilsētu vēsture
J