Moricsala

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q20577476"
}
Moricsala ir neapdzīvota Usmas ezera sala, kas atrodas Moricsalas dabas rezervātā un ir senākā aizsargājamā dabas teritorija Latvijā.Ventspils novads Sala nosaukumu guvusi pēc Saksijas Morica nocietināšanās salā 1727. gadā.

 Ģeogrāfija 
Moricsalas platība ir 82,3 ha,Moricsalas dabas rezervāta dabas aizsardzības plāns Latvijas dabas fonds, 2009. un to var iedalīt trīs daļās – divos paplašinājumos salas galos ar reljefa pacēlumiem, kurus savieno šaura un zema josla – tā sauktā Ceļvieta, kas paaugstinoties ezera ūdens līmenim mēdz pārplūst. Usmas ezera vidējais līmenis ir 20,5 m virs jūras līmeņa. Moricsalas augstākais punkts ir Dziļdangkalns ar augstumu 27,5 m virs jūras līmeņa (jeb 7 m virs Usmas ezera līmeņa). Moricsalu veido slokšņu māla slāņi, kas pārklāti ar rupjgraudainas smilts slāņiem, atsevišķās vietās atrodami arī kūdras nogulumi.Jakubovska, I., Veinbergs, I. "Moricsala un Usmas ezers: dabas attīstība leduslaikmeta beigu posmā un pēcleduslaikmetā". 1999. Ģeogrāfiskie raksti. Ā. Krauklis (red.), 7. izdevums, Rīga, Latvijas Ģeogrāfijas biedrība 58–72.

Viena no Moricsalas raksturīgām iezīmēm ir tajā sastopamie platlapju meži, kas veido 44% no salas teritorijas.Medene A. 2011. Veģetācijas un vides faktoru telpiski-temporālās sakarības Moricsalā. Maģistra darbs.  Rīga, LU Ģeogrāfijas un Zemes zinātņu fakultāte, Latvijas Universitāte. Šajās mežaudzēs dominējošās sugas ir ozols un liepa. Salā sastopami arī bērzi, melnalkšņi, egles un priedes, kā arī citas koku sugas. Pateicoties mazajai cilvēku ietekmei, Moricsala atzīta par vienu no labākajām ozolu - liepu mežu dabiskās attīstības pētījumu vietām Eiropā.Brumelis, G., Dauškane, I., Ikauniece, S., Javoiša, B., Kalviškis, K., Madžule, L., Matisons, R., Strazdina, L., Tabors, G., Vimba, E. 2010. Dynamics of natural hemiboreal woodland in the Moricsala Reserve, Latvia: the studies of K. R. Kupffer revisited. Scandinavian Journal of Forest Research 26 (10), 54–64.

 Vēsture 
1726. gadā  pēc Kurzemes hercoga atraitnes Annas Joanovnas uzstājīgas prasības Kurzemes landtāgs par hercogu ievēlēja Polijas karaļa un Saksijas kūrfirsta Augusta II dēlu Saksijas Moricu, tomēr tas nebija Krievijas Impērijas interesēs.

 Saksijas Morica nocietināšanās salā 
1727. gadā no Rīgas Jelgavā ieradās ģenerālis Pēteris Lasī ar 3 kājnieku un 2 jātnieku pulkiem un Morics bija spiests bēgt no pilsētas un 8. augustā ar viņam lojālo karavīru vienību nocietināties Usmas ezera Zivju salā. Salas nocietināšanas darbiem un aizstāvībai viņš apbruņojis ap 600 zemnieku. 1727. gada 18. augustā Morics izdeva uzsaukumu, kurā atzīmēja, ka hercogistes teritorijā pretlikumīgi ienākuši sveši spēki, tādēļ aicināja iedzīvotājus ķerties pie ieročiem un pievienoties viņam uz salas Usmas ezerā.citāts no Différentes piéces relatives a l’histoire agrègèe de Maurice de Saxe. Mes Rêveries: Ouvrage posthume de Maurice Comte de Saxe. T. II. – p. 191-193
Uzsaukumam gan nebija efekta. Neredzot citu izeju, Morics lūdza krieviem iespēju atkāpties ar godu un 10 dienu laika izvest savas mantas un ieročus, bet tā vietā saņēma tikai 24 stundas. Viņa sardzes vienību (12 virsnieki, 33 kalpotāji, 98 dragūni un 104 kājnieki) gūstā saņēma krievi, kopā ar 9 lielgabaliem.

Nav zināmi apstākļi, kādos Moricam izdevās izbēgt no Usmas ezera. Pēc vienas no leģendām viņš 19. augustā viens zirga mugurā pārpeldējis ezeru, pēc citas – pa braslu pārgājis ezeram pāri.citāts no Ranft M. Leben und Thaten des Weltberühmten Grafens Mauritii von Sachsen, Marschalls von Franckreich. Leipzig, 1746. – S. 70-71; Taillandier S.-R. Maurice de Saxe. – p. 165 Vēl cita leģenda vēstī, ka uz Ventspili Morics devies pārģērbies par kučieri. Ventspilī Morics sēdās kuģī un devās uz Dancigu, no kurienes rakstīja sūdzību vēstuli jaunajam Krievijas Impērijas ķeizaram Pēterim II, bet tas nedeva nekādu rezultātu, tādēļ Morics atgriezās Francijā.

 Rezervāta izveide 
Moricsalas augu valsts bagātību 1843. gadā pirmo reizi minējis Posarts savā grāmatā «Kurzemes guberņas statistika un ģeogrāfija». Pētnieciskos nolūkos Moricsalu 1846. un 1848. gadā pirmo reizi apmeklēja Zlēku mācītājs Georgs Bitners un Puzes mācītājs, entomologs Heinrihs Kavals.

Vecākais apraksts, kur latviešu valodā pieminēta Moricsala, atrodams «Latviešu Avīžu» 1855. gada 26. maija numurā: «Otra lielākā kalva ir Moritzkalva, mala apkārt puspiektu verstu, tur brangs mežs ar lieliem kokiem, arī labas pļavas, kas Usmas muižai pieder.»
1893. gadā uz salas ieradās Kārlis Reinholds Kupfers un ievāca daudzveidīgu herbāriju. 1898. gadā to Krievijas Ģeogrāfu biedrības uzdevumā apmeklēja Ernests Midendorfs. Pārsteigts par lielo putnu daudzveidību, viņš ieteica unikālo faunu un floru ne tikai pētīt, bet arī sargāt. 
Salas rietumu daļā 1905. gadā uzcēla mežsargmāju "Kalviņi" un ap to nolīda mežu.

Mērķtiecīgi pētījumi Moricsalā sākās 1909. gadā, kad pirmajā ekspedīcijā devās Kārlis Reinholds Kupfers un vairāki citi zoologi un botāniķi no Rīgas Dabaspētnieku biedrības.
Pēc viņu ierosinājuma 1912. gada 6. jūnijā uz salas izveidoja Moricsalas dabas rezervātu. Lielāko daļu 20. gadsimta Moricsala bija pieejama apmeklētājiem, kuru atstātās takas radīja draudus vairākām retām sugām. Pēdējo desmitgažu laikā gan atrašanās rezervāta teritorijā atļauta tikai zinātniskiem mērķiem.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Latvijas ezeru salas
Kategorija:Usmas ezers
Kategorija:Kurzemes vēsture