Merieši

Merieši () bija somugru tauta, kas apdzīvoja mūsdienu Jaroslavļas, Ivanovas apgabalus, Tveras apgabala un Maskavas apgabala austrumu daļu, Vologdas apgabala dienvidus un Kostromas apgabala rietumus. Tos pirmo reizi pieminējis gotu hronists Jordāns 6. gadsimtā. Pagājušo laiku stāstā 858. gadā aprakstīta kā viena no tautām, kuru varjagi aplika ar nodokli.

Runāja meriešu valodā, kas bija līdzīga mariešu valodai. Līdztekus citiem Volgas somugriem muromiešiem, meščeriem kļuva par vienu pamattautām krievu etnoģenēzē. Iespējams, daļa meriešu pārtautojās un ieplūda mariešos vai citās Volgas somugru tautās.

 Nosaukums 
Acīmredzot meriešu etnonīms radies no somugru vārda "märi", tulkojumā "cilvēks". Līdzīgi mūsdienās sevi dēvē joprojām dzīvās tautas, kas ir radniecīgas meriešiem — marieši (mari), udmurti (mort-ud) un mordvieši (mort-va).

Daļa mūsdienu mariešu vārdu merieši jeb krieviski merja uzskata par krieviskotu rietumu mariešu pašnosaukumu "maari" (мäрӹ).

 Valoda 
Meriešu valoda (merjan jelma, senkrievu мер(ъ)скый) piederēja Volgas somu valodu atzaram. Maksimālo valodas runātāju skaitu Kijivas Krievzemes veidošanās laikā, kad notika meriešu kristīšana, noskaidrot pagaidām nav iespējams. Taču, ņemot vērā milzīgo teritoriju, kurā šī tauta dzīvoja, runātāju skaits līdzinājās citām tā laika lielākajām tautībām krivičiem, vjatičiem, mordviešiem. Valoda sāka izzust ap 10. gadsimtu, bet pēdējās saglabājušās ziņas par meriešiem ir kopš 14. gadsimta.

2007. gadā izdevniecība "Merjan Jelma" laida klajā "Meriešu-krievu, krievu-meriešu valodas vārdnīcu". Vārdnīca ietver arī vēsturisku informāciju, kartes, iepazīstina ar valodas gramatikas īpatnībām, meriešu vietvārdiem, īpašvārdiem un aizguvumiem vietējos krievu valodas dialektos.

 Vēsture 
Gotu vēsturnieks Jordāns 6. gadsimtā sarakstīja gotu cilšu vēsturi. Viņš sastādīja īsu ziemeļu cilšu sarakstu, ar kurām 4. gadsimtā karoja viens no gotu vadoņiem Ermanariks. Starp tām minēti arī merieši (Merens), meščeri (Miscaris) un mordvieši (Mordens).Gotu izcelsme un darbi

862. gadā pār meriešiem sāka valdīt skandināvu izcelsmes karavadonis Ruriks. Nestora hronikā teikts, ka "pamatiedzīvotāji Novgorodā ir slovēņi, Polockā kriviči, Rostovā merieši, Beloozerā vesi, Muromā muromieši, un pār tiem visiem valdīja Ruriks".

Saskaņā ar "Pagājušo laiku stāstu", 882. gadā merieši piedalījās skandināvu izcelsmes kņaza Novgorodas Oļega karagājienā uz Smoļensku un Kijivu. Tas bija daudzskaitlīgs karaspēks, kuru veidoja vikingi un piecas tautas, trīs no kurām pārstāvēja somugru saimi. Hronikā šīs neslāvu tautas tiek nosauktas kā rusīniem piederīgas. Oļegs meriešus aplika ar nodokli, kas sekmēja Kijivas Krievzemes centralizāciju. Pēdējo reizi "Pagājušo laiku stāstā" merieši pieminēti 907. gadā, kad viņi bija daļa no kņaza Oļega vadītā karaspēka plašā karagājienā pret Konstantinopoli.

Meriešu zemes kļuva par pamatu Vladimiras-Suzdaļas kņazistei, un 10.—11. gadsimtā sākās meriešu kristianizācija un lingvistiskā slāviskošana, kas turpinājās vairākus gadsimtus. 14. gadsimtā viņi joprojām bija saglabājuši savas tradīcijas. Ap 1350. gadu pareizticīgās baznīcas pārstāvis Galičas-Merjas knazistē (tagadējais Kostromas apgabals) rakstīja, ka  nekristītie merieši dzīvo ozolu birztalās.Galičas Ābrama dzīve "живущее человеци по дубравам некрещении, наричеми меря"

 Sakari ar baltiem 
Līdz m.ē. 6. gadsimtam meriešu rietumu kaimiņi bija baltu tauta galindi, kas daudzu gadsimtu garumā uzturēja ciešus sakarus ar Volgas—Kamas vidusteces somugru medniekiem un zvejniekiem. Par šādiem ilglaicīgiem sakariem liecina ne tikai arheoloģija, bet arī baltismi Volgas somugru valodās, kas nav pazīstami rietumu somugriem (piemēram, mordviešu karda, kardo — 'pīts žogs', kas aizgūts no baltu: gardas — 'aploks').

Saskaņā ar Marijas Gimbutienes pētījumiem, "agrajā dzelzs laikmetā un pirmajos gadsimtos pēc Kristus dzimšanas somugru kultūras cilvēki Volgas augštecē iemācījās no baltiem ierīkot apmetnes pauguru virsotnēs, celt četrstūrainus virszemes mājokļus un nodarboties ar zemkopību un lopkopību".Balti aizvēsturiskajos laikos. Marija Gimbutiene. Rīga. "Zinātne". 1994. , 25.—27. lpp. 

7. gadsimtā Dņepras augšteces baseinā ienāca slāvu ciltis, kas pārrāva abu kultūru areālus. 9. gadsimtā izveidojās Kijivas Krievzemes valsts. Tai tika pievienotas un lingvistiski asimilētas arī slāvu valodās nerunājošās tautas. 1401./1402. gada Serpuhovas kņaza vēstulē jeb gramotā minēta apdzīvota vieta Goļadiči (Голядичи), kas atradās Maskavas pievārtē tagadējā Zveņigorodas apgabalā un līdztekus lielam skaitam līdzīgu nosaukumu saglabāja liecības par kādreizējo galindu klātbūtni. Šeit arī atradās ciemati Starije Merji, Malaja Merka, Merju purvs. Tie kalpo kā norāde uz meriešu etnisko elementu vietā, kuru ieskauj desmitiem nepārprotamu baltu hidronīmu, kā piemēram, Neglimna, Bolva, Možaika un citi.Балто-славянские исследования. Топоров. 1982. "Наука". 22.—23 lpp.

 Mūsdienu merieši 
Volgas augštecē pēdējos gados ir izveidojusies kustība, kas cenšas iedzīvotājos atdzīvināt meriešu pašapziņu. Tās pārstāvji caur savām interneta lapām, diskusijām, periodiskiem izdevumiem krievu un erzju valodās informē par novada somugrisko vēsturi un kultūru, popularizē meriešu valodu. 2012. gadā tika prezentēts meriešu karogs. 2013. gada jūlijā notika pirmais meriešu kultūras speciālistu kongress. 

2010. nāca klajā mākslas filma "Stērstes" (Овсянки). Filmas darbība risinās 21. gadsimtā, un tās galvenie varoņi uzskata sevi par meriešu tradīciju glabātājiem.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Somugri
Kategorija:Pievolgas tautas