Ariels (pavadonis)

Ariels, arī Urāns IUranian System, ir Urāna pavadonis. Tas ir piecpadsmitais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Urāna un ceturtais lielākais no Urāna pavadoņiem. Ariels ir arī gaišākais no Urāna pavadoņiem.

 Atklāšana un nosaukums 
Arielu reizē ar Umbrielu atklāja 1851. gada 24. oktobrī angļu astronoms Viljams Lasels.Letter to the editor (discovery of two satellites of Uranus) Nosaukt pavadoni par Arielu piedāvāja Džons Heršels pēc Lasela lūguma izdomāt atklāto Urāna pavadoņu vārdus.Beobachtungen der Uranus-Satelliten Ariels ir tēls Aleksandra Poupa poēmā „The Rape of the Lock”.

 Orbīta un fizikālie parametri 
Ariels ir otrs mazākais no pieciem lielajiem Urāna pavadoņiem. Tas apriņķo Urānu vidēji 190 900 km attālumā no planētas. Ariela orbitālais un rotācijas periodi ir vienādi ar 2,5204 dienām, J.Žagars, I.Vilks „Astronomija augstskolām”, 2007,  tāpēc pavadonis pret Urānu vienmēr ir vērsts ar vienu pusi, līdzīgi kā Mēness pret Zemi. Ariela orbīta atrodas pilnībā Urāna magnetosfērā, tāpēc pavadoņa puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu, nepārtraukti triecas lādētās daļiņas no magnetosfēras plazmas, tādējādi šo puslodi padarot nedaudz tumšāku. Līdzīgi ir arī pārējiem lielajiem Urāna pavadoņiem, izņemot Oberonu. 

Tā kā Urāns ap Sauli riņķo „sagāzies” uz sāniem (tā rotācijas ass slīpums ir 97.77°) un pavadoņi Urānu apriņķo apmēram tā ekvatora plaknē, uz pavadoņiem notiek īpatnēja gadalaiku maiņa. Tā katrs no Ariela poliem 42 gadus vai nu ir pilnībā apgaismots, vai atrodas pilnīgā tumsā.
300px|thumb|left|Urāns un Ariels Habla kosmiskā teleskopa attēlā. Ariels redzams kā gaišs punkts, tumšais punkts ir Ariela ēna
Ariela blīvums liecina par to, ka pavadoņa sastāvā apmēram vienādās daļās ir ūdens ledus un blīvāks materiāls, visticamāk karbonāti un ogļūdeņražus saturošs materiāls. Infrasarkanā spektroskopija apliecina, ka uz Ariela virsmas atrodas ūdens ledus un ogļskābā gāze (CO2), pie kam ūdens vairāk ir priekšējā puslodē, bet CO2 vairāk ir puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu. 

Ņemot vērā Ariela izmērus, ledus un karbonātu attiecību, kā arī iespējamu sāls un/vai amonjaka klātbūtni (tie pazemina ūdens sasalšanas temperatūru), pastāv iespēja, ka Arielu veido ciets kodols, kuru klāj ledus mantija.Subsurface oceans and deep interiors of medium-sized outer planet satellites and large trans-neptunian objects Ledus mantijas stāvoklis nav īsti skaidrs, tomēr okeāna pastāvēšana zem tās ir maz ticama.

 Virsma 
Pavadoņa virsmu klāj daudzas milzīgas tektoniskās plaisas, plašs kanjonu un ieleju tīkls. Uz Ariela redzami daudzi triecienkrāteri, bet tie visi ir mazāki par 50 km diametrā. Ir arī plaši apgabali ar relatīvi nelielu krāteru skaitu, tas liecina par ģeoloģisko aktivitāti pagātnē. Pavadoņa virsma ir pelēcīga, tomēr ap jaunākajiem krāteriem izmestais materiāls ir zilgans. Ariela puslode, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu, ir par 2 % sarkanāka kā otra puslode.Comparative global albedo and color maps of the Uranian satellites

 Izpēte 
Līdz šim Arielu tuvumā pētījusi tikai starpplanētu zonde „Voyager 2”, kura pētīja Urāna sistēmu 1986. gada janvārī. Arielam zonde palidoja garām 127 000 km attālumā, nofotografējot 40 % tā virsmas, tomēr tikai apmēram 35 % virsmas tika nofotografēts ar pietiekamu izšķirtspēju, lai veiktu ģeogrāfisko kartēšanu un krāteru uzskaiti. Voyager 2 nofotografēja tikai pavadoņa dienviddaļu, jo otra puse tobrīd bija ēnā.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Urāna pavadoņi