Oranžā revolūcija

Oranžā revolūcija () ir apzīmējums pret Ukrainas prezidenta vēlēšanu rezultātiem vērstajai protesta kustībai 2004. gada novembrī un decembrī.

Ukrainas Augstākā tiesa 3. decembrī apmierināja protestētāju prasību un daudzo pārkāpumu dēļ anulēja Centrālās vēlēšanu komisijas lēmumu par 21. novembrī notikušās prezidenta vēlēšanu otrās kārtas uzvarētāju pasludināt promaskavisko premjerministru Viktoru Janukoviču. Atkārtotajās 26. decembra vēlēšanās uzvarēja Viktors Juščenko, kurš 2005. gada 23. janvārī oficiāli kļuva par atjaunotās Ukrainas trešo prezidentu.Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga Ukrainas galvaspilsētā Kijevā piedalījās jaunā Ukrainas prezidenta Viktora Juščenko inaugurācijas ceremonijā  Latvijas Republikas Valsts prezidenta kanceleja 2005. gada 23. janvārī

Oranžā revolūcija kļuva par nozīmīgu notikumu postpadomju telpā, ietekmējot ne tikai Ukrainas politisko attīstību, bet arī plašāku starptautisko kontekstu, kurā Austrumeiropa centās nostiprināt demokrātiskās vērtības. Revolūcija izcēlās ar nevardarbīgas pretošanās metodēm, kas radīja jaunu precedentu reģiona transformācijas procesā.

 Vēsture 
Pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā Ukraina ieguva neatkarību, taču tās politiskā un ekonomiskā sistēma saglabāja vairākas postpadomju iezīmes: oligarhu dominanci, nepietiekamu tiesiskumu un korupciju. 1990. gadu beigās un 2000. gadu sākumā Ukrainā notika sīva cīņa starp proeiropeiskajiem un prokrievijas politiskajiem spēkiem.

Prezidenta Leonīda Kučmas valdīšanas laikā sabiedrībā pieauga neapmierinātība ar korupciju un politiskās elites autoritārām tendencēm. 2004. gada prezidenta vēlēšanas kļuva par galveno katalizatoru sabiedrības mobilizācijai.
Oranžās revolūcijas priekšnoteikumi bija vairāki savstarpēji saistīti faktori. Galvenais katalizators bija 2004. gada prezidenta vēlēšanu falsifikācija, kad centrālā vēlēšanu komisija par uzvarētāju otrajā kārtā pasludināja prorusisko Viktoru Janukoviču, lai gan vēlētāju un starptautisko novērotāju ziņojumi norādīja uz plašu krāpšanos. Sabiedrībā jau ilgstoši valdīja neapmierinātība ar korupciju, oligarhu ietekmi un sociālo nevienlīdzību, kas radīja spēcīgu protestu potenciālu. Svarīga loma bija arī pilsoniskajai sabiedrībai un neatkarīgajiem medijiem, kas veicināja informācijas izplatību un protesta akciju koordināciju. Savukārt starptautiskajā dimensijā Eiropas Savienība un ASV atbalstīja demokrātisku procesu ievērošanu, bet Krievija atklāti stāvēja Janukoviča pusē.

Pēc vēlēšanu rezultātu paziņošanas Kijivā un citās Ukrainas pilsētās sākās masveida protesti. Simtiem tūkstošu cilvēku izgāja ielās, pieprasot atkārtotas vēlēšanas. Protestētāji kā vienotības un pārmaiņu simbolu izmantoja oranžo krāsu, kas arī deva revolūcijai tās nosaukumu. Demonstrācijām bija raksturīgs nevardarbīgums, izvairoties no bruņotām sadursmēm, un masveidība – Kijivas centrā Neatkarības laukumā ilgstoši pulcējās desmitiem tūkstošu cilvēku. Situācija tika atrisināta ar politisku kompromisu: Ukrainas Augstākā tiesa, ņemot vērā pierādījumus par viltojumiem, anulēja vēlēšanu otrās kārtas rezultātus un nolēma rīkot atkārtotu balsojumu. 2004. gada decembrī atkārtotajā vēlēšanu kārtā uzvarēja proeiropeiskais kandidāts Viktors Juščenko, kurš bija kļuvis par opozīcijas simbolu, neskatoties uz slepkavības mēģinājumu un smago saindēšanu ar dioksīnu.

 Sekas 
Oranžās revolūcijas sekas bija pretrunīgas. Pozitīvajā ziņā tā uz brīdi nostiprināja cerības par Ukrainas demokrātisko attīstību, nodrošināja brīvākas vēlēšanas un parādīja pilsoniskās sabiedrības spēka pieaugumu. Tomēr Juščenko un viņa sabiedrotās Jūlijas Timošenko savstarpējās nesaskaņas vājināja valdību un radīja politisko nestabilitāti. Līdz 2010. gadam pie varas atgriezās Janukovičs, kas apliecināja, ka revolūcijas mērķi nebija pilnībā sasniegti. Starptautiskajā kontekstā Oranžā revolūcija tika uztverta kā daļa no tā dēvētajām “krāsainajām revolūcijām”, kas ietvēra arī Gruzijas Rožu revolūciju (2003) un Kirgizstānas Tulpju revolūciju (2005). Tā ievērojami saasināja Ukrainas un Krievijas attiecības un kļuva par priekšvēstnesi vēlākajiem ģeopolitiskajiem satricinājumiem – Eiromaidanam 2013.–2014. gadā un Krievijas agresijai pret Ukrainu.

Pēc Oranžās revolūcijas Ukrainas ārpolitika būtiski mainījās, īpaši attiecībās ar NATO. Viktora Juščenko ievēlēšana par prezidentu iezīmēja proeiropeisku un proatlantisku kursu, kas kontrastēja ar viņa priekšgājēja Leonīda Kučmas un Viktora Janukoviča prokrievijas orientāciju. Juščenko uzskatīja Ukrainas pievienošanos NATO par vienu no galvenajiem ārpolitikas mērķiem. 2005. gadā tika pastiprināta sadarbība ar aliansi, paplašinātas kopīgās militārās mācības un reformēti bruņotie spēki atbilstoši NATO standartiem. 2005. gadā tika parakstīts Intensificētās sadarbības rīcības plāns (Intensified Dialogue), kas iezīmēja soli tuvāk potenciālai dalībai. Ukraina aktīvi iesaistījās NATO miera uzturēšanas misijās Balkānos un citur. Tomēr Juščenko un Jūlijas Timošenko konflikti vājināja valdības spēju īstenot konsekventu ārpolitiku. Nesaskaņas, kā arī iekšējā nestabilitāte mazināja uzticību Ukrainai kā nopietnam NATO kandidātam.

Kopumā Oranžā revolūcija bija ne tikai Ukrainas iekšējās politikas krīzes rezultāts, bet arī daļa no plašāka reģionālā procesa, kurā sabiedrības centās atbrīvoties no postpadomju autoritārisma. Tā pierādīja, ka pilsoniskā sabiedrība spēj būtiski ietekmēt politiskos procesus, bet vienlaikus atklāja strukturālos šķēršļus stabilas demokrātijas nostiprināšanai. Revolūcija kļuva par nozīmīgu posmu Ukrainas ceļā uz Eiropu, lai gan tās ideāli līdz galam netika realizēti. Buharestas samita laikā Ukraina (kopā ar Gruziju) cerēja iegūt NATO Dalības rīcības plānu (MAP), kas būtu skaidrs signāls par turpmāko pievienošanos. Tomēr, neskatoties uz ASV atbalstu, vairākas Eiropas valstis (piemēram, Vācija un Francija) iebilda, baidoties no Krievijas reakcijas. Rezultātā Ukraina MAP nesaņēma, lai gan tika paziņots, ka nākotnē tā kļūs par NATO dalībvalsti.

Oranžā krāsa kļuva par politiskā protesta krāsu Krievijā un citās bijušās PSRS valstīs. 2011. gada 22. janvārī, inaugurējot Aleksandru Lukašenko par Baltkrievijas Republikas prezidentu, Lukašenko solīja, ka Baltkrievijā nekad nebūs savas versijas Oranžajai revolūcijai un 2003. gada Gruzijas Rožu revolūcijai.

 Periodizācija 

 2004. gada 3. jūlijs — prezidenta vēlēšanu priekšvēlēšanu kampaņas sākums;
 2004. gada 31. oktobris — pirmā balsošanas kārta;
 2004. gada 31. oktobris — 2004. gada 21. novembris — otrais balsošanas kārtas;
 2004. gada 22. novembris — Oranžās revolūcijas sākums;
 2004. gada 3. decembris — Ukrainas Augstākā tiesa atceļ otrās balsošanas kārtas rezultātus;
 2004. gada 3.–8. decembris — Augstākā Rada veic konstitucionālo reformu un izveido juridisko bāzi atkārtotai balsošanai. ''Oranžā revolūcija'' kā aktīva opozīcijas un varas pretstāvēšanās ir beigusies;
 2004. gada 9.–26. decembris — otrā kārtas atkārtota balsošana.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:2004. gads
Kategorija:2005. gads
Kategorija:Ukrainas politika