Reinhards Heidrihs

Reinhards Tristans Eižens Heidrihs (; dzimis , miris ) bija nacistiskās Vācijas augsta ranga SS amatpersona un viens no centrālajiem Trešā reiha represīvā aparāta veidotājiem. 1930.-to gadu beigās viņš kļuva par vienu no ietekmīgākajiem un bīstamākajiem nacistiskās valsts drošības struktūru vadītājiem, kura darbība cieši saistīta ar politisko pretinieku vajāšanu un ebreju masveida iznīcināšanas politikas īstenošanu Otrā pasaules kara laikā. Nacistiskajā varas struktūrā Reinhards Heidrihs ieņēma vairākus stratēģiski nozīmīgus amatus. Viņš izveidoja Sicherheitsdienst (SD) kā SS izlūkošanas un iekšējās kontroles struktūru un to vadīja (1931–1942). No 1939. gada Heidrihs kļuva par Reiha Galvenās drošības pārvaldes (RSHA; Reichssicherheitshauptamt) priekšnieku, apvienojot Gestapo, kriminālpoliciju (Kriminalpolizei) un SD vienotā institucionālā represiju sistēmā. Vienlaikus viņš ieņēma Drošības policijas un SD priekšnieka amatu (Chef der Sicherheitspolizei und des SD), koordinējot politiskās represijas, masu deportācijas un okupēto teritoriju kontroles mehānismus. Laikā no 1941. līdz 1942. gadam Heidrihs darbojās arī kā Bohēmijas un Morāvijas protektorāta protektors un faktiskais vadītājs, īstenojot brutālu represiju politiku pret pretošanās kustību un civiliedzīvotājiem; šī perioda dēļ viņu bieži dēvē par “Prāgas miesnieku”.

Reinharda Heidriha vēsturiskā nozīme historiogrāfijā ir cieši saistīta ar nacistiskā terora institucionalizāciju un holokausta īstenošanu. Viņš tiek uzskatīts par vienu no galvenajiem “galīgā risinājuma” arhitektiem, kas apvienoja ideoloģisku radikālismu ar augstu birokrātisko un organizatorisko efektivitāti. 1942. gada 20. janvārī Heidrihs vadīja Vanzē konferenci, kurā nacistiskās administrācijas augstākie pārstāvji koordinēja Eiropas ebreju deportācijas un iznīcināšanas politikas praktisko īstenošanu. Mūsdienu vēstures pētījumos Reinhards Heidrihs tiek vērtēts kā centrāla figūra nacistiskās varas mehānismā, kura darbība spilgti atklāj totalitāras valsts represīvā aparāta struktūru, darbības loģiku un postošās sekas. Gan laikabiedru vērtējumos, gan vēlākajā historiogrāfijā Heidrihs bieži raksturots kā ārkārtīgi efektīvs, ideoloģiski radikāls un nežēlīgs administrators.

 Bērnība un izglītība 
Reinhards Tristans Eižens Heidrihs (Reinhard Tristan Eugen Heydrich, ) piedzima  Hallē pie Zāles, toreizējā Vācijas Impērijā. Viņš nāca no sociāli nodrošinātas, kulturāli aktīvas vidusšķiras ģimenes, kuras ikdienu noteica mākslinieciska un disciplinēta vide. Tēvs Rihards (Bruno) Heidrihs bija komponists, operdziedātājs, mūzikas pedagogs un Halles konservatorijas dibinātājs un vadītājs, savukārt māte Elizabete (dzimusi Kranca) bija pianiste un pasniedzēja. Ģimenes lokā bija izplatīti nacionāli konservatīvi uzskati, un šī vide nodrošināja Reinhardam Heidriham agrīnu saskari ar akadēmisku disciplīnu, vācu kultūras tradīcijām un augstām sociālajām ambīcijām. Bērnībā un jaunības gados Heidrihs ieguva labu vispārējo izglītību un, pēc avotu norādēm, izcēlās ar labām sekmēm, īpaši dabaszinātnēs. Nozīmīga loma viņa audzināšanā bija muzikālajai izglītībai. Viņš apguva vijoles spēli un tika audzināts stingrā, hierarhiskā ģimenes modelī, kas uzsvēra paklausību, disciplīnu un personisko sasniegumu nozīmi. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Heidriha jaunības gadi noritēja Vācijai raksturīgā sociāli politiskās nestabilitātes kontekstā, ko iezīmēja nacionālā pazemojuma izjūta, politiska polarizācija un militāro vērtību prestiža saglabāšanās daļā sabiedrības.

1922. gadā Heidrihs uzsāka militāro karjeru Vācijas Jūras spēkos (Reichsmarine). Viņš saņēma virsnieka izglītību, tostarp apmācību Jūras akadēmijā Mūrvikā pie Flensburgas, specializējās sakaru dienestā un vēlāk pildīja sakaru virsnieka pienākumus. Dienesta laikā Heidrihs saņēma labus profesionālos novērtējumus, un jūras spēku vide veicināja viņa organizatorisko domāšanu, tehniskās prasmes un autoritāru pasaules uztveri. Tomēr 1931. gadā Heidriha karjera jūras spēkos pēkšņi beidzās. Pēc Jūras spēku goda tiesas izskatīšanas viņš tika atlaists no dienesta par “virsniekam un džentlmenim neatbilstošu rīcību”, kas bija saistīta ar privātās dzīves skandālu un laulības solījuma pārkāpumu; atlaišanu apstiprināja flotes virspavēlnieks Ērihs Rēders. Šī atlaišana kļuva par būtisku pavērsiena punktu Heidriha dzīvē, jo pēc tās viņš pievērsās politiskajai karjerai un drīz vien nonāca nacistiskās kustības drošības struktūrās, kurās spēja strauji pacelties līdz augstākajiem varas ešeloniem.

 Iesaistīšanās nacionālsociālismā 
Pēc atlaišanas no Vācijas Jūras spēkiem 1931. gada pavasarī Reinhards Heidrihs nonāca profesionālā un sociālā krīzē, kas būtiski veicināja viņa strauju pievēršanos radikālajai politikai. Tajā pašā gadā viņš pieslējās nacionālsociālistiskajai kustībai. 1931. gada 1. jūnijā (dažos avotos faktiski uzreiz pēc atlaišanas formālas stāšanās spēkā) Heidrihs iestājās NSDAP, bet 1931. gada 14. jūlijā — SS, kas tobrīd vēl bija salīdzinoši neliels, taču strauji augošs nacistiskās kustības elitārs veidojums. Heidriha agrīnā iesaiste sakrita ar nacistu mērķtiecīgajiem centieniem izveidot centralizētu drošības un izlūkošanas aparātu. Izšķiroša nozīme Heidriha karjeras attīstībā bija viņa kontaktam ar Heinrihu Himleru, kurš ātri saskatīja Heidrihā piemērotu kadru SS iekšējās kontroles un izlūkošanas sistēmas izveidei. Himlera politiskā aizsardzība un personīgais atbalsts ļāva Heidriham jau 1931. gadā uzņemties uzdevumu organizēt nelielu SS izlūkošanas un pretizlūkošanas struktūru, kas drīz vien institucionalizējās kā Sicherheitsdienst (SD). Šajā procesā Heidrihs demonstrēja augstu administratīvo efektivitāti, spēju sistemātiski vākt un analizēt informāciju par politiskajiem pretiniekiem, kā arī pilnīgu lojalitāti nacionālsociālistiskajai ideoloģijai.

Himlera patronāža nodrošināja Heidriham ārkārtīgi strauju karjeras izaugsmi nacistiskajā varas struktūrā. No nelielas vienības 1930.-to gadu sākumā SD dažu gadu laikā pārtapa par centrālu Trešā reiha informācijas, izlūkošanas un represiju instrumentu, bet Heidrihs kļuva par tā ilgstošo vadītāju. Līdz ar nacistu varas konsolidāciju pēc 1933. gada SD un ar to cieši saistītās policijas struktūras ieguva arvien lielāku institucionālo svaru, kas nostiprināja Heidriha pozīcijas SS drošības aparātā un pavēra ceļu turpmākiem augstākajiem amatiem. Vēsturnieki šo izaugsmi skaidro ar vairāku faktoru kombināciju — Himlera uzticību, Heidriha organizatoriskajām spējām un nacistiskā režīma vajadzību pēc efektīviem, ideoloģiski uzticamiem kadriem. Šis periods iezīmē Heidriha pārtapšanu no politiski marginālas personas par vienu no galvenajiem nacistiskās diktatūras balstiem.

 Turpmākā dzīve 

Heidrihs bija viens no galvenajiem Garo nažu nakts plānotājiem un realizētājiem. No 1939. gada Heidrihs kļuva par Reiha Galvenās drošības pārvaldes (RSHA; Reichssicherheitshauptamt) priekšnieku, apvienojot Gestapo, kriminālpoliciju (Kriminalpolizei) un SD vienotā institucionālā represiju sistēmā. Vienlaikus viņš ieņēma Drošības policijas un SD priekšnieka amatu (Chef der Sicherheitspolizei und des SD), koordinējot politiskās represijas, masu deportācijas un okupēto teritoriju kontroles mehānismus. 1941. gada 27. septembrī Heidrihs tika iecelts Bohēmijas un Morāvijas protektorāta protektoru un faktisko vadītāju, īstenojot brutālu represiju politiku pret pretošanās kustību un civiliedzīvotājiem;

1942. gada 20. janvārī Heidrihs vadīja Vanzē konferences norisi, kura tika izlemts par Eiropas ebreju galīgo risinājumu t.i. iznīcināšanu.

No 1940. līdz 1942. gadam — Interpola prezidents.

 Atentāts (operācija Anthropoid) 
Atentāts pret Reinhardu Heidrihu bija viens no nozīmīgākajiem un simboliski ietekmīgākajiem pretošanās aktiem nacistiskās okupācijas Eiropā Otrā pasaules kara laikā. Tas tika īstenots Čehoslovākijas pretošanās kustības ietvaros ar trimdas valdības politisko un organizatorisko atbalstu, ciešā sadarbībā ar Lielbritānijas Special Operations Executive (SOE). Atentāta mērķis bija likvidēt Heidrihu kā Bohēmijas un Morāvijas protektorāta reihprotektora vietnieku (faktisko vadītāju) un vienu no galvenajiem nacistiskā terora un holokausta politikas arhitektiem, vienlaikus demonstrējot okupētās Čehoslovākijas spēju aktīvi un militāri pretoties nacistiskajam režīmam, kā arī stiprinot trimdas valdības leģitimitāti Sabiedroto acīs. Atentāta sagatavošana norisinājās 1941.–1942. gadā Čehoslovākijas militārā izlūkdienesta struktūru vadībā. Operācija, kas ieguva nosaukumu operācija Anthropoid, tika uzticēta īpaši sagatavotiem čehoslovāku izpletņdesantniekiem — Jozefam Gabčikam un Janam Kubišam — kuri tika slepeni iesūtīti okupētajā teritorijā. Uzbrukums tika īstenots 1942. gada 27. maijā Prāgā, Libeņas (Libeň) apkaimē pie strauja ceļa līkuma, kur Heidriha automašīnai, pārvietojoties bez bruņotas apsardzes pa ikdienas maršrutu, bija jāsamazina ātrums. Uzbrukuma laikā tika izmantota rokas granāta, kuras sprādziena šķembas un citi bojājumi smagi ievainoja Heidrihu.

Sākotnēji Heidriha veselības stāvoklis šķietami stabilizējās, tomēr pēc vairākām dienām attīstījās smagas komplikācijas, tostarp infekcija un sepse. No gūtajiem ievainojumiem viņš mira 1942. gada 4. jūnijā. Heidriha nāve izraisīja plašas nacistiskās represijas okupētajā Čehoslovākijā — tika veikti masu aresti un nāvessodi, bet kā īpaši simboliski atriebības akti historiogrāfijā izcelta Lidices un Ležāku ciemu iznīcināšana. Vēstures pētījumos operācija Anthropoid tiek vērtēta kā militāri ierobežots, taču politiski un simboliski ārkārtīgi nozīmīgs pretošanās akts. Tā apliecināja nacistiskā režīma ievainojamību un okupēto tautu aktīvas pretestības iespējas, vienlaikus spilgti izgaismojot brutālās un kolektīvās represijas, ko nacistiskā vara īstenoja pret civiliedzīvotājiem kā atriebību par pretestības darbībām.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:1904. gadā dzimušie
Kategorija:1942. gadā mirušie
Kategorija:Saksijā-Anhaltē dzimušie
Kategorija:NSDAP biedri
Kategorija:Holokausts
Kategorija:Nogalinātie politiķi