Umbriels (pavadonis)

Umbriels, arī Urāns IIUranian System, ir Urāna pavadonis. Tas ir sešpadsmitais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Urāna un trešais lielākais no Urāna pavadoņiem. Umbriels ir arī tumšākais no Urāna lielajiem pavadoņiem.
 Atklāšana un nosaukums 
Umbrielu reizē ar Arielu atklāja 1851. gada 24. oktobrī angļu astronoms Viljams Lasels.Letter to the editor (discovery of two satellites of Uranus) Nosaukt pavadoni par Umbrielu piedāvāja Džons Heršels pēc Lasela lūguma izdomāt atklāto Urāna pavadoņu nosaukumus.Beobachtungen der Uranus-Satelliten Umbriels ir tēls Aleksandra Poupa poēmā „The Rape of the Lock”.

 Orbīta un fizikālie parametri 
Umbriels pēc izmēra ir vidējais no pieciem lielajiem Urāna pavadoņiem. Tas apriņķo Urānu vidēji 266 000 km attālumā no planētas. Umbriela orbitālais un rotācijas periodi ir vienādi ar 4,1442 dienām, J.Žagars, I.Vilks „Astronomija augstskolām”, 2007,  tāpēc pavadonis pret Urānu vienmēr ir vērsts ar vienu pusi, līdzīgi kā Mēness pret Zemi. Umbriela orbīta atrodas pilnībā Urāna magnetosfērā, tāpēc pavadoņa puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu, nepārtraukti triecas lādētās daļiņas no magnetosfēras plazmas, tādējādi šo puslodi padarot nedaudz tumšāku. Līdzīgi ir arī pārējiem lielajiem Urāna pavadoņiem, izņemot Oberonu. 

Tā kā Urāns ap Sauli riņķo „sagāzies” uz sāniem (tā rotācijas ass slīpums ir 97.77°) un pavadoņi Urānu apriņķo apmēram tā ekvatora plaknē, uz pavadoņiem notiek īpatnēja gadalaiku maiņa. Tā katrs no Umbriela poliem 42 gadus ir vai nu pilnībā apgaismots, vai atrodas pilnīgā tumsā.
Umbriela blīvums liecina par to, ka pavadoņa sastāvā galvenokārt ir ūdens ledus. Blīvāka materiāla daudzums sastāvā ir apmēram 40 %. To, visticamāk, veido karbonāti un ogļūdeņražus saturošs materiāls. Infrasarkanā spektroskopija apliecina, ka uz Umbriela virsmas atrodas ūdens ledus un ogļskābā gāze (CO2), pie kam ūdens ledus vairāk ir priekšējā puslodē, bet CO2 vairāk ir puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu. 

Iespējams, ka Umbrielu veido ciets kodols, kuru klāj ledus mantija.Subsurface oceans and deep interiors of medium-sized outer planet satellites and large trans-neptunian objects Ledus mantijas stāvoklis nav īsti skaidrs, tomēr okeāna pastāvēšana zem tās ir maz ticama.

 Virsma 
Umbrielam ir tumšākā virsma starp Urāna lielajiem pavadoņiem. Salīdzinājumā ar Arielu, tas atstaro tikai pusi gaismas, lai gan to izmēri ir apmēram līdzīgi. Pavadoņa virsma ir nedaudz zilgana, ap jaunākajiem krāteriem izmestais materiāls ir vēl zilāks. Umbriela puslode, kura ir vērsta kustības virzienā pa orbītu ir par 2 % mazāk sarkana kā otra puslode.Comparative global albedo and color maps of the Uranian satellites Umbriela virsmu ir izrobojuši daudzie triecienkrāteri. Tas ir otrs krāterainākais Urāna pavadonis pēc Oberona. Izpētītajā Umbriela daļā lielākais ir Vokolo krāteris 208 km diametrā.Umbriel: craters Pavadoņa ekvatora tuvumā atrodas Vanda krāteris, diametrs ap 131 km, kurš ir atšķirīgs no pārējiem krāteriem. Tā dibenā redzams gaišs gredzens, kuru, visticamāk, veido trieciena rezultātā izsistais pavadoņa materiāls. Blakus esošajos krāteros šādu gredzenu nav, bet tajos ir gaiši paaugstinājumi krāteru vidū.

Līdzīgi kā pārējiem lielajiem Urāna pavadoņiem, Umbriela virsmu izvagojuši kanjoni. Tie stiepjas ziemeļaustrumu – dienvidrietumu virzienā, tomēr to tīkls nav precīzi nokartēts attēlu pārāk zemās izšķirtspējas dēļ.  

Daudzie krāteri uz Umbriela virsmas liecina par to, ka virsma ir veca un nav mainījusies jau apmēram 4 miljardus gadu. Vienīgās pazīmes par senu ģeoloģisko aktivitāti ir kanjoni un tumši daudzstūri (neregulāras formas tumši apgabali  uz pavadoņa virsmas ar diametru no dažiem desmitiem līdz simtiem kilometru).Evidence from Voyager II photometry for early resurfacing of Umbriel Šie apgabali uz Umbriela ir vienmērīgi izvietoti. Atsevišķi apgabali sakrīt ar dažus km dziļām ielejām un, iespējams, ir radušies tektoniskās aktivitātes rezultātā. 
 Izpēte 
Līdz šim Umbrielu tuvumā pētījusi tikai starpplanētu zonde „Voyager 2”, kura pētīja Urāna sistēmu 1986. gada janvārī. Umbrielam zonde palidoja garām 325 000 km attālumā, nofotografējot 40 % tā virsmas, tomēr tikai apmēram 20 % virsmas tika nofotografēts ar pietiekamu izšķirtspēju, lai veiktu ģeogrāfisko kartēšanu un krāteru uzskaiti. Voyager 2 nofotografēja tikai pavadoņa dienviddaļu, jo otra puse tobrīd bija ēnā.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Urāna pavadoņi