Francisks

Francisks (; dzimis , miris ; pilsoniskais vārds — Horhe Mario Bergoljo (Jorge Mario Bergoglio)) bija 266. Romas pāvests, Romas Katoļu baznīcas galva, kā arī Vatikāna vadītājs. Franciskam bija vienlaikus Argentīnas un Vatikāna pilsonība.

Viņš bija itāļu izcelsmes. Studējis Argentīnā un Vācijā. 1969. gada decembrī ordinēts, 1992. gada jūnijā — konsekrēts, 2001. gada februārī kļuvis par kardinālu. Laikā no 1998. līdz 2013. gadam bija Buenosairesas arhibīskaps.

 Bergoljo tika ievēlēts par pāvestu, pieņēmis Franciska vārdu. Viņš kļuva par pirmo jezuītu, pirmo personu no dienvidu puslodes un no Amerikas, kas ticis ievēlēts par pāvestu. Tāpat viņš bija pirmais Romas Katoļu baznīcas vadītājs ar izcelsmi ārpus Eiropas pēdējo 1200 gadu laikā. Francisks bija pirmais pāvests pēc Jāņa Pāvila I, kas pieņēmis vēl neizmantotu pāvesta vārdu.

2018. gada 24. septembrī Francisks oficiālā vizītē apmeklēja Latviju.

 Bērnība un jaunība 
Horhe Mario Bergoljo dzimis Buenosairesā kā vecākais bērns piecu bērnu ģimenē. Viņa tēvs Mario Hosē Bergoljo bija itāļu izcelsmes imigrants (dzimis Portakomaro pilsētiņā, Pjemontas reģionā) un strādāja par dzelzceļa darbinieku, bet māte Redžina Marija Sivori bija mājsaimniece, kurai arī ir itāļu saknes (vecāki nāk no Ziemeļitālijas). Bērnības gados Horhe Mario Bergoljo dejoja tango un bija aktīvs vietējās futbola komandas San Lorenzo de Almagro atbalstītājs.

Sākumā Horhe Mario Bergoljo izvēlējās studēt ķīmiju un ieguva grādu ķīmijas inženierijā. 21 gada vecumā viņš saslima ar pneimoniju, kādēļ viņam izoperēja vienu plaušu. Vēlāk viņš kardināli izvēlējās savu dzīvi veltīt kalpošanai, izlemjot par labu priesterības aicinājumam. Šādu dzīves ceļu viņš izvēlējās pēc kāda notikuma 1953. gadā, Sv. Mateja svētkos, kad jaunietis Horhe Mario Bergoljo pēc grēksūdzes sajuta aicinājumu iet konsekrētas dzīves ceļu, sekojot Ignācija no Lojolas piemēram. Pēc šī notikuma jaunietis iestājās Villa Devoto garīgajā seminārā. Vēlāk, atceroties šo notikumu, pēc kura jaunietis sevi pilnīgi veltīja Dievam un Baznīcai, Bergoljo pēc bīskapa nominācijas saņemšanas izvēlējās stundu liturģijā Sv. Mateja dienai veltītu homīlijas frāzi Miserando atque eligendo par savas dzīves moto un ielika to savā bīskapa ģerbonī.

 Pirms kļūšanas par pāvestu 

 Priesteris, jezuīts 
1958. gada 11. martā viņš iestājās jezuītu ordenī Čīlē, kur pabeidza studijas humanitārajās zinātnēs. 1963. gadā, atgriezies Buenosairesā, Sanmigēlas Sv. Jāzepa lielajā seminārā (Colegio Máximo San José) viņš ieguva grādu filozofijā. No 1964. līdz 1965. gadam viņš pasniedza psiholoģiju Imakolatas augstskolā Santafe. Šo pašu priekšmetu viņš pasniedza vēlāk, 1966. gadā, Elsalvadoras Universitātē (Universidad del Salvador) Buenosairesā. No 1967. līdz 1970. gadam viņš studēja teoloģiju Sv. Jāzepa lielajā seminārā Sanmigēlā un ieguva grādu teoloģijā.

1969. gada 13. decembrī Horhi Mario Bergoljo iesvētīja par priesteri. No 1970. līdz 1971. gadam viņš pabeidza trešo probāciju Alkalā de Enaresā, Spānijā, bet 1973. gada 22. aprīlī viņš deva mūža svētsolījumus jezuītu ordenī. No 1972. līdz 1973. gadam viņš strādāja augstskolā par docētāju un noviču audzinātāju Villa Varilari, Sanmigēlā, līdztekus pasniedzot arī teoloģiju. 1973. gada 31. jūlijā viņu ievēlēja par Argentīnas jezuītu ordeņa provinciālu. Šo amata pienākumu viņš pildīja sešus gadus, līdz 1979. gadam. Pēc tam 1980. gadā viņš kļuva par Filozofijas un teoloģijas fakultātes dekānu Sanmigēlā. Vienlaikus viņš pildīja arī Sanhosē (Patriarca San Jose) draudzes prāvesta pienākumus Sanmigēlas diecēzē. 1986. gadā viņš ieradās Vācijā, lai pabeigtu doktordarbu. Pēc tam pēc diecēzes vadības rīkojuma viņš atgriezās Elsalvadoras Universitātē, bet vēlāk nosūtīja uz Kordovu, kur kalpoja par garīgo vadītāju un biktstēvu.

 Bīskaps, kardināls 
1992. gada 20. maijā toreizējais pāvests Jānis Pāvils II viņu nominēja par Buenosairesas palīgbīskapu. Tā paša gada 27. jūnijā viņu konsekrēja par bīskapu. 1997. gadā viņš saņēma episkopālo konsekrāciju Buenosairesas katedrālē no kardināla Antonio Kvarasino (Antonio Quarracino), apustuliskā nuncija Ubaldo Calabresi (Ubaldo Calabresi) un bīskapa Emilio Ogņenoviča (Emilio Ognenovich). 1997. gada 3. jūnijā viņu nominēja par Buenosairesas koadjutorarhibīskapu un 1998. gada 28. februārī kļuva par iepriekšējā arhibīskapa, kardināla Antonio Kuaracino (Cardinal Antonio Quarracino), amata pēcteci. Tādējādi viņš kļuva par Argentīnas primasu. No 2005. gada 8. novembra līdz 2011. gada 8. novembrim viņš pildīja Argentīnas bīskapu konferences prezidenta pienākumus.

 Pāvests 

 Ievēlēšana 
Pēc Vatikānā notikušā konsistorija 2013. gada 10. februārī, kurā toreizējais pāvests Benedikts XVI paziņoja par atkāpšanos no amata, 28. februārī Romas pāvesta vieta kļuva vakanta. Pirms pāvesta ievēlēšanas Vatikāns izteica vēlmi jauno pāvestu ievēlēt līdz Lieldienām.

Konklāvu sasauca 12. marta pēcpusdienā, un tajā piedalījās 115 balsstiesīgi kardināli. No visiem kardināliem neviens nebija izteikts favorīts, bet masu medijos kā favorīti tika izvirzīti Milānas kardināls Andželo Skola, kardināls no ASV Timotijs Dolans, kanādiešu kardināls Marks Uellē un brazīlietis kardināls Odils Šērers. Tika izvirzīta iespējamība, ka jaunais pāvests varētu tikt ievēlēts no Āfrikas, Dienvidamerikas vai Ziemeļamerikas, nevis no Eiropas, kā tas bijis iepriekš.ir.lv Eksperts. Spēcīgākie pāvesta amata kandidāti. Atjaunināts: 2013. gada 11. martā Pēc četriem balsojumiem no Siksta kapelas skursteņa pacēlās melni dūmi. Par jauno pāvestu kardināliem izdevās vienoties pēc piektā balsojuma 13. martā 20:06 (pēc Latvijas laika), kad no Siksta kapelas skursteņa pacēlās balti dūmi.

220px|thumbnail|left|Francisks pirmo reizi parādoties pāvesta amatā uz Sv. Pētera bazilikas balkona 2013. gada 13. martā

Pirmo reizi Baznīcas vēsturē pāvests ir izvēlējies vārdu Francisks.  Viņš kļuva par pirmo jezuītu, pirmo personu no dienvidu puslodes un no Amerikas, kas ticis ievēlēts par pāvestu. Tāpat viņš ir pirmais Romas Katoļu baznīcas vadītājs no ārpus Eiropas pēdējo 1200 gadu laikā, pēdējais Gregors III (dzimis Sīrijā) bija Romas pāvests no 731. līdz 741. gadam. Francisks ir pirmais pāvests pēc Jāņa Pāvila I, kas pieņēmis vēl neizmantotu pāvesta vārdu. Par savu devīzi Francisks izvēlējās paturēt savu bīskapa moto: Miserando atque eligendo, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "Uzlūkojot ar žēlsirdību un izraugoties".

Savā pirmajā uzrunā Francisks aicināja visus ticīgos lūgties citam par citu un kopīgi ar Sv. Pētera laukumā sanākušajiem svētceļotājiem lūdzās par emeritēto pāvestu Benediktu XVI. Nākamajā dienā pēc ievēlēšanas pāvests apmeklēja lielāko Jaunavas Marijas baziliku Romā, kur lūdzās Dievmātes Salus Populi Romani svētbildes priekšā un uzticēja savu kalpojumu Vissvētākās Jaunavas Marijas aizbildniecībai. 14. marta pēcpusdienā pāvests kopā ar kardināliem elektoriem Siksta kapelā vadīja konklāva noslēguma misi. Savā pirmajā sprediķī pāvesta amatā Francisks uzsvēra:

Jaunievēlētā pāvesta Franciska pontifikāta inaugurācijas Svētā Mise notika 2013. gada 19. martā, kad pēc Katoļu Baznīcas kalendāra iekrīt Sv. Jāzepa svētki. Inaugurācijas misē piedalījās 132 valstu delegācijas, tajā skaitā Latvijas Valsts prezidents Andris Bērziņš, kā arī citu kristietības konfesiju pārstāvji, tajā skaitā Konstantinopoles pareizticīgo baznīcas patriarhs Bartolomejs I, ieejot vēsturē kā pirmais šīs konfesijas patriarhs, kurš piedalījies Romas pāvesta inaugurācijā. Svētās Mises laikā pāvests Francisks apsveica vārda dienā arī tikko emeritēto pāvestu Benediktu XVI.Pāvesta Benedikta XVI pilsoniskais vārds ir Jozefs Aloiss Racingers ()

 Darbība 
Francisks izrādīja liberālāku attieksmi pret tiem, kurus baznīcas aprindās dažkārt dēvē par "nepilnīgajiem katoļiem" — šķirtajiem, vientuļajām mātēm un LGBTQ+ kopienas pārstāvjiem. "Baznīca uzņem ikvienu," pāvests rakstīja savā autobiogrāfiskajā grāmatā "Cerība". Viņš nosodīja valstis, kur homoseksuālas attiecības ir kriminalizētas, un pasludināja šķiršanās "morālo neizbēgamību" gadījumos, kad ģimenē notiek vardarbība. Viņš sāka iecelt sievietes ievērojamos amatos baznīcā, kas agrāk nebija noticis: piemēram, mūķeni Rafaellu Petrini iecēla par Vatikāna gubernatoru.

Viena no svarīgākajām viņa tēmām viņam bija migrantu tiesību aizsardzība, kas nereti izraisīja neapmierinātību Rietumu konservatīvo politiķu vidū, kuri pēdējos gados pievērsušies stingrākiem imigrācijas noteikumiem. Viņš arī iecēla 25 kardinālus no valstīm, no kurām agrāk kardinālu nebija bijis.

Atbilstoši savam amatam, viņš iestājās par karu izbeigšanu, taču šī nostāja izraisīja arī pretrunīgas reakcijas. Pāvests asi nosodīja "Hamas" uzbrukumu Izraēlai 2023. gadā un tikās ar ķīlnieku ģimenēm, taču vēlāk viņš ne mazāk atklāti kritizēja Izraēlas ieilgušo pretoperāciju Gazas joslā un līdz pat savām pēdējām dienām regulāri telefoniski sarunājās ar Gazas nelielās katoļu kopienas pārstāvjiem. Tas padarīja viņu par nepopulāru personu Izraēlā. Savukārt Ukrainā daudzi bija neapmierināti, ka Francisks bieži runāja par miera nepieciešamību ar Krieviju, bet reti par to, kurš ir agresors un kurš upuris trīs gadus ilgajā Maskavas izvērstajā karā. Reizēm pāvesta pūliņi nesa augļus: piemēram, pontifikāta sākumā viņš palīdzēja atjaunot attiecības starp ASV un Kubu. Bet bezprecedenta tikšanās ar Maskavas patriarhu Kirilu, kas notika 2016. gadā tajā pašā Kubā, tā arī neradīja nopietnu abu baznīcu attiecību uzlabošanos.

Francisks centās padarīt savu baznīcu demokrātiskāku, cenšoties mazināt atšķirību starp garīdzniekiem un lajiem un atdzīvināt ticīgo kopīgo atbildību par lēmumu pieņemšanu. Tomēr pāvests nesasauca jaunu ekumenisko padomi — katoļu baznīcas augstāko koleģiālo orgānu,— kas būtu spējīgs veikt radikālas reformas. (Pēdējoreiz to sasauca 1960. gados baznīcas reformators pāvests Jānis XXIII)

Pāvesta pretinieki vaino viņu to baznīcas personu, kuras tiek turētas aizdomās par seksuālu vardarbību, aizsardzībā. Viņi arī apgalvo, ka Francisks bijis vājš teoloģiskos jautājumos un viņa reformas nebija pārdomātas.

 Nāve 
Francisks bija vecs vīrietis ar ilgu plaušu slimību vēsturi (jaunībā izņemta daļa plaušu), un jau 2025. gada februārī bija smagā stāvoklī, kad ar astmatisku krīzi tika ievietots slimnīcā. Tomēr 23. martā pāvestu izrakstīja no slimnīcas un viņš daļēji atsāka pildīt savus pienākumus, un 6. aprīlī viņš īsi uzstājās sabiedrībā. Lieldienās, 20. aprīlī, pāvests sveica ticīgos no balkona virs Svētā Pētera laukuma, taču nespēja novadīt svētku dievkalpojumu. Tajā pašā dienā viņš uzņēma ASV viceprezidentu Dž.D. Vensu un Horvātijas premjerministru Andreju Plēnkoviču. Taču nākamajā naktī pāvesta stāvoklis pasliktinājās, viņš zaudēja samaņu un saskaņā ar oficiālo Vatikāna paziņojumu pusastoņos no rīta Lieldienu pirmdienā, 2025. gada 21. aprīlī nomira no insulta 88 gadu vecumā.

Pāvests bija pavēlējis viņu apglabāt vienkāršā koka zārkā. Apbedīšanas vieta ir viena no četrām lielajām Romas bazilikām, Svētās Marijas Lielajā bazilikā, kur Francisks mīlēja lūgties. Līdz ar to aizejošais pāvests kļuvis par pirmo katoļu baznīcas galvu kopš 1903. gadā mirušā Leona XIII, kas netiks apbedīts Svētā Pētera bazilikā. Uz kapa pieminekļa pāvests novēlēja tikai latīņu valodā uzrakstīt: Franciscus.

 Ģerbonis 
200px|thumbnail|right|Pāvesta ģerbonis
Pāvests Francisks savā ģerbonī paturējis sava bīskapa ģerboni, ko rotā pāvesta ģerboņiem raksturīgā mitra ar sakrustotām atslēgām, kuras sasietas ar auklu. Zilā vairoga augšdaļā attēlota starojošā un liesmojošā saule, virs kuras ir burti IHS un krusts, bet zem tiem — trīs naglas (jezuītu ordeņa simbols). Vairoga apakšā attēlota zvaigzne un smaržīgais nardum zieds. Zvaigzne simbolizē Vissvētāko Jaunavu Mariju, Kristus un Baznīcas Māti, bet zieds norāda uz sv. Jāzepu. Zem ģerboņa lasāms uzraksts latīņu valodā: Miserando atque eligendo ().

 Piezīmes un atsauces 

 Piezīmes 

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Vatikāna oficiālā mājaslapa

Kategorija:1936. gadā dzimušie
Kategorija:2025. gadā mirušie
Kategorija:Romas pāvesti
Kategorija:Jezuīti
Kategorija:Buenosairesā dzimušie