Rīgas rāte

Rīgas rāte (, , ) bija Rīgas pilsētas pašvaldības un tiesas institūcija no 1226. līdz 1889. gadam.

 Viduslaikos 
1225. gadā Rīga ieguva Visbijas pilsētas tiesības, vēlāk dēvētas par Gotlandes-Rīgas tiesībām. Pirmo reizi Rīgas rāte minēta 1226. gada 18. aprīļa sadraudzības līgumā, ko Rīgas pilsēta noslēdza ar Zobenbrāļu ordeniFeodālā Rīga. / red. T.Zeids — Zinātne: Rīga, 1978., 41. lpp.. 1229. gadā Rīgas rāte noslēdza tirdzniecības līgumu ar Smoļenskas kņazu Mstislavu, bet 1230. gadā miera līgumu ar kuršiem.
Pilsētas tiešais seniors no 13. gadsimta bija Rīgas arhibīskaps, bet pašpārvaldi un tiesu pārstāvēja tā iecelts fogts jeb soģis (advocatus). Viņa uzdevums bija izšķirt bīskapa vārdā visus konfliktus, kas rastos pilsētnieku starpā.
Rāti ievēlēja no Rīgā pastāvīgi dzīvojošiem namniekiem. Sākumā rātē uz vienu gadu ievēlēja 12 locekļus, kurus sauca par konsuliem () vai rātskungiem (), bet vēlāk pati rāte ievēlēja savus locekļus uz mūžu.
Rīgas rāte pārzināja pilsētas un tās patrimoniālā apgabala aizsardzības jautājumus, uzlika nodokļus, pārstāvēja rīdzinieku intereses ārpolitikā, slēdza līgumus un nozīmēja sūtņus. Kopš 14. gadsimta Rīgas rātē bija četri birģermeistari, kas gādāja par rātes lēmumu izpildi un rātes uzdevumā kārtoja tekošās lietas un 16 rātskungi. No rātskungiem nozīmēja divus kasierus finanšu pārvaldīšanai, vēlāk arī divus landfogtus lauku novada pārvaldei.sast. Uldis Bormanis, "Iepazīsim Latviju", "Aplis", 47. lpp. ISBN 9984-10-193-2 Kopš 14. gadsimta beigām rātskungus parasti izvēlējās no bagāto tirgotāju vidus. Līdz ar rātes norobežošanos izvirzījās atsevišķas dzimtas, kas kļuva par t. s. patriciešu ģimenēm. Rīdzinieki, kam nebija tiesību piedalīties pilsētas pārvaldē, galvenokārt vēlākie iebraucēji — tirgotāji un amatnieki, izveidoja t.s. namnieku opozīciju, ar kuru rāte atzina par labāku rēķināties.

 16.—18. gadsimtā 
Kad 1581. gadā Rīgas brīvpilsēta pakļāvās Polijas—Lietuvas ūnijai, Rīgas rāte zaudēja savu nozīmi ārpolitikā, paliekot tikai par pašvaldības un tiesas institūciju. 16. gadsimta beigās saasinājās nesaskaņas starp Rīgas rāti un ģildēm par pilsētas pārvaldes tiesībām, kas sasniedza kulmināciju Kalendāra nemieru laikā (1584—1589).
Pēc Lielā Ziemeļu kara Rīga kļuva par Rīgas guberņas, pēc 1783. gada reformas par Rīgas vietniecības administratīvo centru, ko pārvaldīja Rīgas ģenerālgubernators Džordžs Brauns. Rīgas rāti pakļāva Rīgas maģistrātam. Katrīnas II valdīšanas laikā Rīgā 1786. gadā ieveda Krievijas pašvaldību likumus, kas pilsētas iedzīvotājus sadalīja sešās grupās. Pilsētas iedzīvotāju kopsapulce reizi trīs gados ievēlēja pilsētas galvu, birģermeistarus un rātskungus. Krievijas ķeizars Pāvils I 1796. gadā atjaunoja iepriekšējo kārtību.

 19. gadsimtā 
Baltijas pārkrievošana laikā 1877. gadā uz Rīgu attiecināja Krievijas impērijas Pilsētu likumu. Pēc tā ieviešanas Rīgas rāte saglabāja tikai tiesas funkcijas, bet tās pašvaldības funkcijas pārņēma Rīgas dome.
Rīgas rāti likvidēja 1889. gadā.

 Ārējās saites 
 Die Rigische Rathslinie von 1226 bis 1876. Nebst einem Anhang: Verzeichnis der Aeltermänner, Aeltesten und Dockmänner der Grossen Gilde in Riga von 1844 bis 1876. Heinrich Julius Böthführ (1877)
 Рижский рат в Большой Советской Энциклопедии

 Atsauces 

Kategorija:Rīgas vēsture
Kategorija:Latvijas pašvaldības