Vasalis

Vasalis ( – 'kalps') ir persona feodālajā sabiedrībā, kas viduslaiku Eiropā saņēma lietojumā zemi (lēni) no sava kunga (senjora) apmaiņā pret uzticību, karadienestu un citām saistībām. Par vasaļiem visbiežāk kļuva bruņinieki, kuri par karadienestu senjora armijā saņēma lēni — ienākumu avotu, kas ļāva uzturēt sevi, zirgus un bruņojumu. Vasaļu pienākums bija dot uzticības zvērestu un kalpot savam kungam, bet viņu tiesības tika apstiprinātas ar īpašu dokumentu — lēņa grāmatu. Lai gan vasaļu tiesības un pienākumi dažādos Eiropas reģionos un gadsimtos atšķīrās, tie vienmēr piederēja pie dižciltīgo kārtas un bija nozīmīga viduslaiku sabiedrības daļa.

 Vēsture 
Vasaļu sistēmas pirmsākumi meklējami vēlīnajā antīkajā laikmetā, kad mūsu ēras 4.–5. gadsimtā, mazinoties Romas impērijas centrālajai varai un pastiprinoties barbaru iebrukumiem tās teritorijā, lielākie zemes īpašnieki saviem nomniekiem () piešķīra daļu no zemes lietošanā bez naudas maksas apmaiņā pret uzticību un militāru dienestu. Šīs savstarpējās saistības starp kungu un padoto pakāpeniski pārauga feodālajā iekārtā, kas pilnībā nostiprinājās agrajos viduslaikos.

8.–9. gadsimtā, Franku karaļvalsts laikā (īpaši valdnieka Kārļa Lielā laikā), šīs attiecības kļuva juridiski noteiktas: tika piešķirti lēņi (zemes gabali), bet to saņēmēji — vasaļi — zvērēja uzticību savam senjoram. Šo attiecību savienoja savstarpējas saistības — vasalis deva uzticības zvērestu un karadienestu, bet senjors nodrošināja tiesisku aizsardzību un uzturlīdzekļus lēņa formā.

Līdz 11.–12. gadsimtam feodālā hierarhija bija nostiprinājusies visā Rietumeiropā. Tās pamatā bija zemes īpašuma un dienesta apmaiņa, kas noteica gan politisko varu, gan sabiedrības struktūru. Vasalis kļuva par centrālo figūru starp karaļa autoritāti un vietējo bruņniecību, savukārt lēņu un zvēresta attiecības kļuva par galveno saikni, kas uzturēja viduslaiku Eiropas feodālo kārtību.

 Pienākumi 

Vasalim bija jāiet karā, jāpiedalās senjora tiesā un padomē. Zināmos gadījumos viņa pienākumos ietilpa arī materiāla atbalsta sniegšana senjoram. Par to senjors deva savam vasalim zemi ar dzimtcilvēkiem, tā saukto feodu (no tā cēlies nosaukums feodālis). Turklāt viņš kļuva arī par vasaļa aizbildni. Vasaļa tiesības tika apstiprinātas ar īpašu dokumentu — lēņa grāmatu. Lielie feodāļi savukārt bija karaļa vasaļi. Senākās ziņas par vasaļiem Latvijas teritorijā ir atrodamas kopš 1201. gada.

 Skatīt arī 
 Vasaļvalsts

 Atsauces 

Kategorija:Feodālisms