Rutks

Rutks jeb melnais rutks (Raphanus sativus L.) ir viengadīgs vai divgadīgs krustziežu dzimtas lakstaugs. Tie ir plaši izplatīti kultūraugi, reizēm kā dārzbēgļi sastopami arī savvaļā. Dažos avotos minēts, ka rutki ir tīruma pērkones pasuga (Raphanus raphanistrum subsp. sativus), turpretī citi autori uzskata, ka rutki un redīsi ir atsevišķa pērkoņu ģints suga. Kā būtiskas atšķirības tiek minētas ziedu krāsa, augļu un sakņu uzbūve.Sugu enciklopēdija '“Latvijas daba'” Skatīts: 05.01.2024.

 Apraksts 
Rutkiem ir apaļas, ovālas vai iegareni koniskas saknes. No ārpuses tās var būt tumšas (melnajiem jeb ziemas rutkiem), baltas vai iedzeltenas (baltajiem jeb vasaras rutkiem). Zem mizas saknes vidus ir balts.

Pirmajā veģetācijas gadā attīstās paresnināta mietsakne un lapu rozete. Lapas ir plūksnaini dalītas (garums 5—20 cm, platums 3—7 cm), ar gariem kātiem. Pēc pārziemošanas izaug 20—140 cm garš, zarots stublājs. Stublāja un zaru galos veidojas gari ķekari ar baltiem vai violeti sārtiem ziediem. Zied jūnijā, jūlijā. Ja ilgstoši iestājas vēss laiks, kam seko siltāka laika periods, divgadīgie rutki var uzziedēt arī pirmajā dzīves gadā. Auglis ir pākstenis bez izteiktām šķērseniskām iežmaugām, kas raksturīgas tīruma pērkonei. Sēklas — melnas vai tumši brūnas.Rubine H., Eniņa V. Ārstniecības augi. Rīga: Zvaigzne ABC, 2004. 253.-254. lpp. ISBN 9984-36-218-3

 Izcelsme un izplatība 
Rutki ir sens kultūraugs. Tos audzēja jau Senajā Ēģiptē, Grieķijā un Romā. Iespējams, ka melnie rutki ir cēlušies no savvaļas sugas Raphanus maritimus un tika kultivēti senajā Mezopotāmijā tagadējā Sīrijas teritorijā.Die Geschichte des Rettichs und des Radieschens Skatīts: 05.01.2024. Eiropā tie pirmo reizi minēti 1548. gadāAiton, William Townsend (1814). Hortus Kewensis; Or, A Catalogue of the Plants Cultivated in the Royal Botanic Garden at Kew un līdz 20. gadsimta vidum bija izplatīti visā Eiropā un Ziemeļamerikā. Vēlāk parādījās pavasara redīsu šķirnes un rutkus sāka audzēt aizvien mazāk, bet tagad tas atkal kļūst par iecienītu dārzeni.

 Ekoloģija 
Lai izaudzētu nobriedušas, sulīgas saknes, rutkus sēj jūnija beigās, jūlija sākumā, kad dienas kļūst īsākas. Gara diena veicina rutku ziedēšanu. Tā kā augi ir aukstumizturīgi, tos var novākt oktobrī. Rutkiem nepieciešama auglīga, irdena smilšmāla augsne, kas labi uztur mitrumu, ar pH 5,9—6,8. Karstā un sausā laikā saknes kļūst sīvas un kokainas.Rutks — atkal pieprasīts dārzenis. Jauns.lv Publicēts: 06.05.2021. Skatīts: 05.01.2024.

Audzēšanas laikā tos apdraud dažādi krustziežu kaitēkļi, piemēram kāpostu laputs un krustziežu zāģlapsene, kas bojā augu lapas. Rutkiem visbīstamākā ir kāpostu agrā muša, kuras kāpuri grauž krustziežu saknes. Tā kā šim kukainim gadā attīstās divas vai pat trīs paaudzes, masveida savairošanās var iznīcināt daudzus augus.Priedītis A. Kultūraugu kaitēkļi. Rīga: Zvaigzne ABC, 1996. 180.-192. lpp. ISBN 9984-04-002-X

 Izmantošana 
Rutku saknes parasti izmanto svaigā veidā. Tās ir bagātas ar sēra savienojumiem, kas piešķir raksturīgo smaržu un pikanto garšu, bet vienlaikus nodrošina baktericīdu un fungicīdu (pretsēnīšu) iedarbību. Rutki veicina gremošanas sulu izdalīšanos un gremošanas procesus, sekmē atkrēpošanu un saaukstēšanās gadījumā palīdz attīrīt bronhus.

Spēcīgās kairinošās ietekmes dēļ rutkus nedrīkst lietot kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūlas, aknu iekaisuma, hroniskas plaušu un sirds mazspējas gadījumā; podagras slimnieki un grūtnieces.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Krustziežu dzimta
Kategorija:Dārzeņi