Afroamerikāņi

Afroamerikāņi ir Amerikas Savienoto Valstu pilsoņi un rezidenti, kuri cēlušies no jebkuras Āfrikas melnādaino tautas. 
Amerikas Savienotajās Valstīs šis termins tiek attiecināts uz amerikāņiem ar vismaz daļēju izcelsmi no Subsahāras Āfrikas tautām. Afroamerikāņu skaits tiek lēsts ap 46 936 733 (2020).2010 United States Census statistics 

Lielākā daļa afroamerikāņu ir Āfrikas pamatiedzīvotāju tiešie pēcnācēji, kas izdzīvojuši verdzības laikmetā mūsdienu ASV teritorijā, kā arī daļa ir Āfrikas, Karību reģiona, Centrālamerikas vai Dienvidamerikas tautu pēcteči. Afroamerikāņu vēsture sākas 17. gadsimtā.
Viens no populārākajiem un ievērojamākajiem afroamerikāņiem ir 44. ASV prezidents Baraks Obama.
 Demogrāfiskie dati 

1790. gadā, kad tika veikta pirmā ASV tautas skaitīšana, afrikāņu (ieskaitot vergus un brīvos cilvēkus) bija aptuveni 760 000 jeb 19,3 % iedzīvotāju. Pilsoņu kara sākumā 1860. gadā afroamerikāņu iedzīvotāju skaits bija pieaudzis līdz 4,4 miljoniem, bet to īpatsvars bija samazinājies līdz 14 % no kopējā valsts iedzīvotāju skaita. Lielākā daļa bija vergi, un tikai 488 000 bija "brīvie". Līdz 1900. gadam melnādaino iedzīvotāju skaits bija divkāršojies un sasniedza 8,8 miljonus.

1910. gadā aptuveni 90 % afroamerikāņu dzīvoja dienvidos. Daudzi sāka pārcelties uz ziemeļiem, meklējot labākas darba iespējas un dzīves apstākļus, kā arī lai izvairītos no vardarbības. Lielā migrācija, kā to sauca, ilga no 1890. līdz 1970. gadiem. No 1916. gada līdz 20. gadsimta 60. gadiem uz ziemeļiem pārcēlās vairāk nekā 6 miljoni melnādaino iedzīvotāju. Taču 20. gadsimta 70. un 80. gados šī tendence mainījās, un vairāk afroamerikāņu pārcēlās uz dienvidiem. Amerikas Savienoto Valstu dienvidaustrumu reģionu, kam vēsturiski raksturīgs augsts afroamerikāņu iedzīvotāju īpatsvars, dēvē par "Melno jostu". 20. gadsimta sākumā lielākā daļa (90–95 %) afroamerikāņu dzīvoja bijušajos vergu štatos, līdz 20. gadsimta 60. gadiem šis skaitlis pastāvīgi samazinājās, pēc 1965. gada, pateicoties afroamerikāņu reversajai migrācijai uz lielākajām Jauno Dienvidu pilsētām (Atlantu u. c.), nostabilizējās 50−55 % līmenī.

 Izglītība 
Verdzības laikā ASV tika pieņemti likumi, kas liedza izglītību melnādainajiem. Vergu īpašnieki uzskatīja, ka lasīt un rakstītprasme ir drauds verdzības institūcijai. Kad 1865. gadā verdzība beidzot tika likvidēta, visā valstī sāka attīstīties valsts izglītības sistēmas. Līdz 1870. gadam dienvidos aptuveni 74 iestādes nodrošināja afroamerikāņu studentiem augstāko izglītību. Līdz 1900. gadam vairāk nekā simts šo skolu programmas nodrošināja melnādaino speciālistu, tostarp skolotāju, apmācību.

Līdz 1870. gadu beigām melnādainajiem tika liegtas balsstiesības un viņi tika segregēti visā Amerikas dienvidu daļā. 1870. gadu beigās baltie politiķi Misisipi un citos štatos liedza melnādaino skolām piešķirt finanšu līdzekļus un materiālus. Tomēr melnādaino skolotāju klātbūtne un viņu iesaiste sabiedrībā gan klasē, gan ārpus tās nodrošināja melnādaino skolēnu piekļuvi izglītībai, neraugoties uz šiem ārējiem ierobežojumiem.

Līdz 20. gadsimta 70. gadiem visā ASV bija izplatītas skolas, kurās mācījās pārsvarā melnādainie. Tomēr līdz 1972. gadam desegregācijas centieni noveda pie tā, ka tikai 25 % melnādaino skolēnu mācījās skolās, kurās vairāk nekā 90 % skolēnu nebija baltie. Tomēr kopš tā laika atkārtotas segregācijas tendence skāra kopienas visā valstī: līdz 2011. gadam 2,9 miljoni afroamerikāņu skolēnu mācījās šādās skolās.

 Atsauces