Latvijas Etnogrāfiskais brīvdabas muzejs

Latvijas Etnogrāfiskais brīvdabas muzejs ir 1924. gada 2. februārī Berģos, Juglas ezera krastā dibināts Latvijas tradicionālās kultūras pieminekļu brīvdabas muzejs, viens no vecākajiem šāda veida muzejiem Eiropā.

Pavisam uz muzeju pārvestas, uzstādītas un iekārtotas 118 no 17. gadsimta beigām līdz 20. gadsimta 30. gadu otrajai pusei vēsturiskajos Latvijas novados — Kurzemē, Vidzemē, Zemgalē un Latgalē — būvētas celtnes. Vēl vairākas celtnes uz muzeju ir pārvestas, bet dažādu apstākļu dēļ nav uzstādītas un patlaban glabājas izjauktā veidā. Brīvdabas muzeja krājumā ir arī aptuveni 150 000 glabāšanas vienību, kas veido lielāko etnogrāfisko priekšmetu kolekciju Latvijā.

 Vēsture 
1896. gadā Rīgā notika vērienīga Latviešu etnogrāfiskā izstāde, viens no izstādes veidotājiem Matīss Siliņš pirms izstādes apbraukāja visu Latviju, vācot etnogrāfiskos materiālus, kas 1905. gadā kļuva par pamatu Rīgas Latviešu biedrības Etnogrāfiskā muzeja ekspozīcijai. 

1924. gada 2. februārī pēc arhitekta Paula Kundziņa ierosinājuma Latvijas Republikas Izglītības ministrijas Pieminekļu valde pieņēma lēmumu par Brīvdabas muzeja dibināšanu.Brīvdabas muzejā notiks Vidzemes sētas 80 gadu jubilejas svinības Zemes ierīcības komisija no Valsts zemes fonda muzeja vajadzībām piešķīra zemi Juglas ezera kāpās, Berģos, daļēji iekļaujot arī bijušās Bonaventuras muižas īpašumus. Dibinot Brīvdabas muzeju, Pauls Kundziņš definēja jaunā muzeja misiju: 
 Turpmākajos gados ritēja pakāpeniska teritorijas pielāgošana muzeja vajadzībām kā arī pirmo celtņu un citu eksponātu apzināšana. Pirmā celtne — „Rizgu” rija no Vidzemes Vestienas pagasta uz muzeja teritoriju pārvesta un uzstādīta 1928. gadā. Apmeklētāju apskatei muzejs atvērts 1932. gadā, kad tā ekspozīcija bija 6 senceltnes un to iekārtas priekšmeti (Vidzemes sēta).

Līdz Otrajam pasaules karam muzejs strauji attīstījās un kļuva par sabiedrības iecienītu vietu. Daudzas muzeja ēkas tika nojauktas un uzstādītas muzejā, pateicoties ziedojumiem un dažādu sabiedrisko organizāciju palīdzībai (piemēram, skauti, akadēmiskās mūža organizācijas). Muzejā bija pārstāvēti sētu kompleksi no visiem Latvijas kultūrvēsturiskajiem novadiem, kā arī vairākas citas arhitektoniski un kultūrvēsturiski nozīmīgas ēkas. Muzejs tika veidots un attīstīts, iedvesmojoties no līdzīgiem muzejiem citur Eiropā, galvenokārt Skansena Stokholmā.

1940. gada un Otrā pasaules kara notikumi muzeja attīstību pārtrauca, bet muzejs turpināja strādāt un būt pieejams publikai arī visu kara laiku. Šī laika muzeja pārzinim arh. Jānim Jaunzemam pat izdevās noorganizēt vairāku celtņu nojaukšanu un pārvešanu uz Brīvdabas muzeju. Lai arī valdošo ideoloģiju maiņa un kara laika postījumi muzeju skāra maz, lielākais zaudējums bija tikpat kā viss pirmskara personāls, kas tika represēts vai spiests doties trimdā. No vadošajiem šī laika darbiniekiem var minēt arhitektus Paulu Kundziņu, Pēteri Ārendu, Ksaveriju Andermani un Jāni Jaunzemu, no kuriem tikai Jaunzems pēc Otrā pasaules kara bija palicis Latvijā.

Līdz pat 1960. gadiem jaunā padomju vara īsti neizprata Brīvdabas muzeja būtību un tas tika pat saukts par „šķiriski nepareizu”. Šajā periodā notika atkāpes no sākotnēji zinātniskajiem muzeja attīstīšanas kritērijiem un vairāki objekti muzejā tika uzstādīti, ņemot vērā pirmkārt sociālos un pat ideoloģiskos apsvērumus, nevis zinātniski pamatotu arhitektūras vērtību.

Tomēr padomju vara diezgan ātri saprata brīvdabas muzeju nozīmi un jau 60. gados brīvdabas muzeji Latvijā piedzīvoja sava veida ziedu laikus. Muzeju vidē ienāca jauna profesionāļu paaudze un palielinājās sakari ar ārvalstīm. Tā rezultātā Latvijā izveidojās arī vairāki citi brīvdabas muzeji vai ekspozīcijas. Brīvdabas muzeja teritorija tika ievērojami palielināta un tika pārvesta un uzstādīta vesela rinda kultūrvēsturiski un arhitektoniski vērtīgu celtņu (piemēram, lībiešu zvejnieka/zemnieka sētas komplekss, Kurzemes zvejniekciems, kā arī vairākas sakrālās celtnes). 20.gs. 80.gados arī muzeja īpašumā nonāca divas in situ ekspozīcijas: Vecpiebalgas audēju/amatnieku ciems Vēveri, kā arī zemnieka/zvejnieka sēta Vītolnieki Papē. 

250px|thumb|right|1994. gadā izdota Latvijas Etnogrāfiskā brīvdabas muzeja dibināšanas 70. gadadienai veltīta pastmarka
Pēc Latvijas republikas atjaunošanas 1991. gadā, tā laika muzeja direktora Jura Indāna vadībā, Brīvdabas muzejs aktīvi pievērsās 20. gadsimta 20.—30. gadu mantojuma vākšanai un saglabāšanai, kas vainagojās ar jaunsaimnieka sētas kompleksa atklāšanu 1997. gadā, kas veltīta 20. gadu agrārās reformas un jaunsaimnieku darba piemiņai.
2024.gadā muzejs sācis aktīvu darbu pie Sēlijas sētas izveides, kurai daļa ēku pārvesta uz muzeju jau 20.gs. 70.- 80.gados.

Patlaban muzejs aizņem 87,66 ha lielu platību priežu mežā Juglas ezera krastā. Muzejs tiek uzskatīts par pieminekli latviskajai dzīvesziņai tās ainaviskajā un arhitektoniski estētiskajā izpausmē.

Muzejā izveidotas latviešu zemnieku, amatnieku un zvejnieku sētas. Visās apskatāma pastāvīgā ekspozīcija (sadzīves un darba priekšmeti, interjera iekārtojums), kas raksturo vēstures posmu, novadu un mājas saimnieku nodarbošanos. Muzejā strādā amatnieki, svin latviešu gadskārtu ieražu svētkus, izstāžu zālē var skatīt tautas lietišķās mākslas studiju un muzeja krājuma izstādes. Savukārt muzeja restaurēšanas nodaļa apvieno vienus no labākajiem speciālistiem koka, metāla, auduma izstrādājumu un keramikas restaurēšanas jomās. 

Kopš 1971.gada muzejs rīko ikgadējo tautas lietišķās mākslas un tradicionālās amatniecības darinājumu gadatirgu, kas pulcē tūkstošiem apmeklētāju katru gadu un ir kļuvis par muzeja populārāko pasākumu.

 Galerija 

 Skatīt arī 
 Usmas vecā baznīca

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Muzeja mājaslapa   
 Virtuālais brīvdabas muzejs

Kategorija:Muzeji Rīgā
Kategorija:Latvijas kultūra
Kategorija:Brīvības iela