Proletariāta diktatūra

Proletariāta diktatūra ir marksisma jēdziens, kas apzīmē pārejas posmu no kapitālisma uz sociālismu, kurā absolūta vara pieder strādnieku šķirai jeb proleteriātam.

Marksisma izpratnē proletariāta diktatūra ir šķiru cīņas kulminācija pēc kapitālistiskās iekārtas gāšanas, kad iepriekš valdošajai sabiedrības šķirai (buržuāzijai) ir atņemta politiskā un saimnieciskā vara. Proletariāta diktatūras uzdevums esot radīt priekšnoteikumus sociālistiskas sabiedrības izveidei, īstenojot plašas sociālekonomiskas pārmaiņas un apspiežot jebkādu iespējamu bijušo "ekspluatatoru" pretestību.

Saskaņā ar šo teoriju pārejas posmā valsts kalpojot kā rīks sabiedrības pārveidei, savukārt pēc sociālisma nostiprinašanas tās politiskā un represīvā nozīme pakāpeniski mazinoties, līdz ilgtermiņā valsts kā īpašs varas aparāts izzūdot. Pirmo reizi jēdzienu "proletariāta diktatūra" () savā 1852. gada vēstulē Jozefam Veidemeijeram (Joseph Weydemeyer) lietoja Kārlis Markss, kurš divus gadus iepriekš jau bija lietojis jēdzienu "strādnieku šķiras diktatūra".

 Ārējās saites 

Kategorija:Marksisms
Kategorija:Sociālisms
Kategorija:Komunisms
Kategorija:Diktatūra