Onomatopeja

Onomatopeja, biežāk onomatopoēze (no ; ὄνομα — 'vārds', ποιέω — 'daru') ir dabas vai citu neverbālu skaņu atdarinošs vārds. Visbiežāk tiek lietoti kontekstos, kas tieši skar attiecīgo skaņu radošo parādību, priekšmetu vai dzīvnieku. Onomatopejas var būt kā fonēmiski vai ortogrāfiski tiešie skaņu atdarinājumi ('vau'), tā arī darbības vārdi ('vaukšķēšana'), lietvārdi ('vaukšķis') u.c.

Onomatopoēze un tai atbilstošais darbības vārds dažādās valodās var ievērojami atšķirties. Piemēram, suņu riešanas onomatopoēze un tai atbilstošais (biežāk lietotais) verbs dažās valodās ir šādi:
 latviešu valodā — vau (verbs: riet);
 krievu valodā — гав (gav) (lajat''');
 angļu valoda — woof (to bark);
 zviedru valoda — vov (skälla).

Onomatopejas var attiekties ne tikai uz dzīvnieku pasaules skaņām, bet arī uz nedzīvu priekšmetu radītām skaņām ('bladāc' — krītošs priekšmets, 'vī' — kaucošas bremzes, 'tik-tak' — pulkstenis u.c.) vai cilvēku neverbālām skaņām ('khe-khe').

 Dzīvnieku balsu onomatopejas latviešu valodā 

 Aita — blēj: bē, bē
 Alnis — bauro
 Āpsis — ņurd
 Balodis — guldzina, dūdo: gul, gul; dū, dū
 Bezdelīga — vidžina: vidžu-vidž
 Bite — zum: zumm, zumm
 Briedis — mauro
 Bullis — mauro, bauro: mū, mū
 Cālis — čiepst: čiep, čiep
 Cikāde — sisina: si, si
 Cūka — rukšķ, kviec: ruk, ruk; kvī, kvī
 Čūska — šņāc: sss, ššš
 Dūja — dūdo: dū, dū
 Dzeguze — kūko: ku-kū
 Ērglis — kliedz
 Ēzelis — brēc, īd: ī-ā, ī, ī
 Ezis — pukst: puk, puk
 Gailis — dzied: kikerigū
 Govs — mauj: mū, mū
 Gulbis — kliedz
 Hiēna — smejas
 Jērs — blēj: mē, mē; bē, bē
 Jenots — ņurd Kaķis — ņaud, murrā, šņāc: mjau; ņau; murr, murr
 Kaija — kliedz
 Kāmis — pīkst
 Kaza — blēj: mē, mē; miku-mē
 Koijots — smilkst
 Krauklis — krauc: krā, krā
 Ķēve — zviedz, brēc, grudzina: ī-ā
 Ķīvīte — sauc: kīvit, kīvit
 Lācis — rūc: rrr
 Lakstīgala — pogo
 Lama — rūc, ņurd
 Lapsa — rej, smilkst
 Lauva — rēc, rūc: rrr
 Muša — sīc: zzz
 Ods — sīc, spindz: zzz
 Pele — pīkst, spiedz: pī, pī
 Pērtiķis — buldurē
 Piekūns — kliedz, sauc
 Pīle — pēkšķ: pēk, pēk
 Pūce — ūjina, kliedz: ū, ū
 Ronis — rej
 Rubenis — rubina: rubi, rubi
 Sesks — ņurd
 Sienāzis — čīgā, sisina: si, si Sīlis — čivina, svilpo
 Stārķis — klabina: klik, klik; klak, klak
 Strazds — svilpo
 Suns — rej, kauc, smilkst: vau, vau; vav, vav, av, av; a-ū
 Šakālis — rēc, gaudo
 Teļš — īd: ī, ī
 Tīģeris — rēc, rūc: rrr
 Tītars — buldurē: blor, blor
 Trusis — pīkst, dipina
 Valis — dzied
 Valzirgs — sten, īd
 Vanags — kliedz
 Varde — kurkst: kvā, kvā
 Vārna — ķērc: krā, krā
 Vāvere — pīkst
 Vērsis — mauro: mū, mū
 Vilks — gaudo, kauc, smilkst: a-ū
 Vista — klukst, kladzina: kluk, kluk; kō, kō
 Zaķis — pīkst
 Zilonis — taurē
 Zirgs — zviedz, grudzina, sprauslā: ī-ā
 Zoss — gāgina, šņāc, kliedz: gā, gā
 Zvirbulis — čivina: čiv, čiv,; čir, čir; čik-čirik
 Žurka — pīkst: pī, pī

 Lībiešu valodā 
Onomatopoēze ir tikusi daudz izmantota 20. gadsimta 30. gadu beigās Kārļa Staltes sastādītājā lībiešu valodas ābecē. Grāmatas teksta latviskā tulkojuma pielikumā tā ir tikusi atstāta gandrīz tāda pati kā lībiešu tekstā, atstājot tās interpretāciju lasītāja ziņā, piemēram:

 Kūip, dank, maizes ēdājs, kop, kop, kop! Māte pūš of, of, of! Mednieks, tas šauj pif, paf, pof! Tšītšōrputni, tšītšōrputni, nu ir laiks augšā celties, tšītšō, tšītšō. Tiņ, toņ, zemnieks, gara vīze kājā. Ūdens katlā vārās poķ, poķ, poķ. (Lībiešu ortogrāfijā poț, poț, poț''.)

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Animal Sounds

Kategorija:Valodniecība