Anarhisms

Anarhisms (, anarkhiā — "bez valdnieka") ir politiska filozofija vai ideoloģija, kas ietver teoriju, ka sabiedrībai būtu jāorganizējas pašai, bez hierarhiskām organizācijām, bet ar demokrātisku pārvaldes sistēmu. Daļa anarhistu uzskata, ka valstij nav vajadzīga valdība, ka tā ir kaitīga un/vai pat nevēlama. Anarhistu atbalstīto sistēmu sauc par anarhiju. Tomēr anarhisti nav vienisprātis par to, kas tad īsti ir anarhisms.

 Anarhistu domāšanas virzieni 
Anarhistu domāšanas virzienus vispārīgi var grupēt divās vēsturiskās tradīcijās: individuālistu anarhismā un sociālajā anarhismā. Katrai no tām ir atšķirīgas izcelsme, vērtības un attīstība. Bez tām pastāv vēl dažādi anarhisma virzieni un tradīcijas. Zināmākie no tiem:
 anarhokomunisms;
 anarhosindikālisms;
 anarhokapitālisms;
 anarhofeminisms;
 anarhopacifisms;
 anarhoprimitīvisms;
 anarhokolektīvisms;
 postkreisais anarhisms.

 Anarhisms un vardarbība 
Ļoti daudz cilvēku uzskata, ka anarhisms un vardarbība ir cieši saistīti, jo tādā gadījumā sabiedrībā valdīs visatļautība un nebūs kas kontrolē cilvēkus. Arī paši anarhisti uzskata, ka vardarbība ir pieļaujama pašaizsardzības nolūkos, kā arī gadījumos, lai panāktu, ka tiktu turēta vienošanās. Savukārt anarhisma domāšanas virzienu, kas noraida jebkādu vardarbības izpausmi, sauc par anarhopacifismu.

 Anarhisma vēsture 
Sengrieķu domātājs Zēnons no Kitijas, stoicisma pamatlicējs, tiek uzskatīts arī par anarhisma "tēvu". Viduslaikos anarhistu tradīcijas bija cieši saistītas ar utopiju un reliģiskām kustībām, piemēram, ar Brīvā gara brāļiem un māsām, kas uzplauka Ziemeļeiropā 13. un 14. gadsimtā, ar anabaptistiem 16. gadsimtā. Mūsdienu politiskā anarhisma filozofijas aprises iezīmēja 18. un 19. gadsimtā tādi ievērojami vīri kā Viljams Godvins (William Godwin), Pjērs Žozefs Prudons un citi. Anarhisms bija viens no vadošajiem politiskās filozofijas veidiem, kas 19. gadsimtā attīstījās Eiropā.

Mihails Bakuņins mēģināja vērst Pirmo Internacionāli anarhisma virzienā, bet piekāpās Kārlim Marksam. Bakuņins anarhismam piešķīra kolektīvisma un vardarbības toni, kas pastāvēja par spīti Pjotra Kropotkina un Ļeva Tolstoja pūlēm. Boļševiki politisko anarhismu Krievijā apspieda pēc 1917. gada Krievijas revolūcijas.

Anarhisma idejām daudz sekotāju bija Spānijas revolūcijas laikā, kas notika Spānijas pilsoņu kara sākumā 1936. gadā.

 Latvijā 
20. gadsimta sākumā Latvijas teritorijā, kas tolaik ietilpa Krievijas Impērijas sastāvā, sāka parādīties pirmie anarhisma piekritēju grupējumi. 1905. gadā izveidojās vairākas latviešu un Latvijas ebreju anarhistu grupas (piem. Rīgas Internacionāle), kuras vēlāk apvienojās Rīgas Anarhokomunistu grupu federācijā un kuras gan izplatīja anarhisma literatūru latviešu valodā un jidišā, gan piedalījās bruņotās sadursmēs ar vācbaltiešu pašaizsardzības grupām. Sekojot nežēlīgām cara valdības represijām, vairāki aktīvisti tika deportēti uz Sibīriju vai arī sodīti ar nāvi, kas lika grupējumiem mainīt taktiku. 1907.–1908. gadā Rīgā darbojās Brīvo strādnieku organizācija (jeb "jankovisti", nosaukti grupas vadītāja Jankova vārdā), kuri propagandēja šķiru cīņas veikšanu, izmantojot streikus, ekspropriāciju un īpašuma bojāšanu, līdz lielākā daļa biedru (piemēram, bijušie LSDSP un LSD biedri) aizplūda uz legālām arodbiedrībām. 

Paralēli radās arī bruņotu anarhokomunisma piekritēju grupas, kas bieži darbojās LSDSP Kaujas organizācijas sastāvā, kuras veica bruņotas operācijas Latvijas mūsdienu teritorijā un ārpus tās ap 1905. gada revolūcijas laiku un pēc tā. 1906. gada 17. janvārī kaujinieku grupa veica uzbrukumu Rīgas Policijas pārvaldei, kurā atbrīvoja vairākus arestētos cīņubiedrus (par šiem notikumiem 1974. gadā uzņemta mākslas filma "Uzbrukums slepenpolicijai"). Vēlāk, 1906. gada 26. februārī,  notika uzbrukums Krievijas Valsts bankai Helsinkos, lai iegūtu ("ekspropriētu") revolucionārajai darbībai un ieroču iepirkšanai nepieciešamos līdzekļus. Pasaules mērogā vislielāko atpazīstamību ieguva latviešu kreiso revolucionāru grupējuma (kuru vidū bija vairāki anarhisti no Latvijas teritorijas) kauja ar Londonas policiju un britu armijas vienībām 1911. gada 3. janvārī, jeb Sidnejstrītas aplenkums, ar kuru bieži piemin Pētera Krāsotāja jeb Pētera Māldera vārdu un citus (piemēram, Jānis Žāklis). 2011. gadā britu autors Filips Rufs izdeva grāmatu "Pa stāvu liesmu debesīs. Nenotveramā latviešu anarhista Pētera Māldera laiks un dzīve", kas pievēršas šiem notikumiem. P. Krāsotāja stāstu apskata arī 2021. gada Latvijas, Lietuvas un Čehijas kopražojuma filma “Gads pirms kara”.

Anarhistu aktivitāte pieauga pēc 1917. gada Februāra revolūcijas: 1917. gada augustā nodibinājās latviešu anarhosindikālistu grupa "Liesma", kura piedalījās Oktobra revolūcijas notikumos Maskavā un tur izveidojusi Latviešu anarhistu klubu, kurā ietilpuši arī latvieši no Harkivas. Kolektīva biedri arī piedalījās anarhistu bruņotās kustības jeb Melnās gvardes darbībā. 1918. gada aprīlī kluba darbību izjauca boļševiki, kas konfiscēja vai iznīcināja anarhistu resursus un pašus biedrus uz laiku apcietināja. Pakāpeniski boļševiki apspieda anarhistu kustību, uzskatot tos par vieniem no saviem ideoloģiskajiem konkurentiem.

Mūsdienu Latvijā anarhisma ideju pārstāvniecība ir mazskaitlīga. 2012. gadā Tallinā norisinājās Baltijas anarhistu sanāksme, kurā piedalījusies arī grupa no Latvijas. 2017. gadā bijušais izglītības un zinātnes ministrs Roberts Ķīlis portālam Tvnet.lv izteicās: "Es esmu anarhists, es nepiedalos partijās; atteikšanās [iestāties jaunizveidotajā partijā Kustība Par!] nav saistīta ar tās ideoloģiskajiem uzstādījumiem". 2011. gadā Ķīlis nolasīja vairākas lekcijas par anarhisma ideoloģijas pamatiem.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Anarhisms Nacionālajā enciklopēdijā