Jānis Pīnups

Jānis Pīnups (, dzimis , miris ) bija cilvēks, kuru Sarkanās armijas iebrukuma laikā Latvijā 1944. gadā pretlikumīgiOkupēto teritoriju iedzīvotājus mobilizēt aizliedza starptautiskie normatīvie akti, tādēļ mobilizācija Sarkanajā armijā bija nelikumīga.   mobilizēja Sarkanajā armijā, no kuras viņš dezertēja un vairāk nekā piecdesmit gadus slēpās Pelēču pagasta mežā Latgalē un legalizējās tikai 1995. gada 9. maijā, kad viņam bija jau septiņdesmit gadi."Nozust uz gadiem" Sestdiena (11.05.02.) Viņu dēvēja par pēdējo "Otrā pasaules kara mežabrāli Latvijā", lai gan bruņotā cīņā pret padomju režīmu viņš nepiedalījās.

 Dzīvesgājums 
Pēc Latgales okupācijas 1944. gada augustā iebrucēji Pīnupu iesauca armijā un nosūtīja uz fronti. Kaujas laikā pie Madlienas viņu kontuzēja, kad viņš atmodās, tad pamanīja, ka kaujas laukā neviena vairs nav palicis, tad viņš nolēma bēgt un atgriezās vecāku mājās 1944. gada 7. oktobrī."Участник Второй мировой скрывался от властей 50 лет" Komersant (20.05.95.)  

No tā brīža viņš vairāk nekā piecdesmit gadu slēpās no varas iestādēm un svešām acīm. Par viņa eksistenci bija zināms tikai viņa brāļiem un māsai. Sākotnēji viņš dzīvoja mežā, bet, uznākot aukstākam laikam, iekārtoja sev slepenu zemnīcu pie radu saimniecības. 1950. gados viņa radinieki uzcēla jaunu māju un vecā kļuva neapdzīvota. Tā kļuva par Jāņa Pīnupa jauno patvērumu brīžos, kad vajadzēja noslēpties no svešiem skatieniem. Dienas laikā viņš radu mājas pagalmā ienāca tikai tad, kad kaimiņi viņu nevarēja ieraudzīt. Saviem brāļiem viņš palīdzēja lauku darbos, kā arī gādāja sēnes un ogas no meža. To viņš darīja tikai nakts tumsā. Viņa patvērums bija vairāki bunkuri mežā.

Vienreiz nejauši iemaldījies pagasta centrā viņš sastapa autobusu pieturā vīru, kurš teica, ka pazīstot viņu, bet nevarot atcerēties vārdu. Toreiz Pīnups uzreiz aizbēga no tās vietas. Šis gadījums viņu darīja uzmanīgu, jo viņš bija pārliecināts, ka pēc ceturtdaļgadsimta viņu neviens vairs neatcerēsies. 1980. gados, kad Jānis bija izmežģījis potīti, viņš pat devās pēc ārsta palīdzības uz rajona centru ar izdomātu uzvārdu.

Pēdējos divdesmit gados viņš slēpās īpaši uzmanīgi. Sevišķi grūti palika slēpties, kad nomira visi viņa brāļi un bija palikusi vienīgi viņa māsa Veronika. Bet viņš nevarēja palīdzēt pat viņai, jo vienreiz kaimiņi bija interesējušies, kas tas par vīrieti, kurš nāk pie viņas. Uzzinājis, ka Latvija ir atjaunojusi savu valstiskumu 1991. gadā, Pīnups tomēr nesteidzās atklāt savu esamību, jo zināja, ka Krievijas karaspēks vēl joprojām atrodas valstī. Tikai pēc pusgada, kad tas bija pametis Latviju, viņš 1995. gada 9. maijā, nojauca savus meža bunkurus, septiņdesmit gadu vecumā, vērsās Pelēču pagasta policijas iecirknī, lai pavēstītu, ka viņš ir piecdesmit gadus slēpies vietējos mežos no varas iestādēm.

Pēc iznākšanas no meža viņam atjaunoja Latvijas pilsonību un pasi. Viņš dzīvoja kopā ar savu māsu, kurai nebija ģimenes. Ilgāku laiku viņam maksāja sociālo pabalstu 25 latu apmērā, jo Labklājības ministrija uzskatīja, ka viņam nepienākas pensija, bet vēlāk šis jautājums tika atrisināts. 2007. gadā viņš nomira astoņdesmit divu gadu vecumā.Pēdējo mežabrāļu atgriešanās (27.11.97.)Grīnberga Māra, Pēdējā pasaules kara pēdējais mežabrālis // Diena (18.05.95.)

Jāņa Pīnupa dzīvesstāsts ir izmantots par materiālu Jāņa Baloža dramaturģijā Latvijas Nacionālā teātra izrādei "Mežainis" (režisors Valters Sīlis).

 Piezīmes un atsauces 

Kategorija:1925. gadā dzimušie
Kategorija:2007. gadā mirušie
Kategorija:Pretošanās kustības okupācijas varām Latvijā
Kategorija:Latvijas cilvēki
Kategorija:Nacionālie partizāni