Bēres

Bēres jeb bedības ir ceremonija, kas tiek noturēta pēc kāda cilvēka nāves. Katrā kultūrā un reliģijā ir savi bēru rituāli un tradīcijas.

Latvijā dažādas bēru tradīcijas jau izsenis ir kļuvušas par svarīgu tautas kultūras sastāvdaļu. Arī vēlāk tiek veikti rituāli,  lai atcerētos un godinātu mūžībā aizgājušos tuviniekus, piemēram, sena tradīcija ir kapu svētki.

 Vēsture 
Pirmās liecības par apzinātām bērēm ir datētas ar apmēram 100 000 gadu senatni. Tās saistītas ar neandertāliešiem, kas savus mirušos apglabāja, bieži klājot tos ar ziediem vai akmeņiem. Šīs darbības liecināja par cieņu pret aizgājējiem un uzskatiem par pēcnāves dzīvi.

Ēģiptieši ticēja pēcnāves dzīvei, tāpēc apbedīšanas rituāli bija ļoti detalizēti. Mirušos mumificēja, lai saglabātu ķermeni, un apbedīja kopā ar priekšmetiem, kas varētu būt noderīgi pēcnāves dzīvē. Faraonus guldīja greznās kapenēs un piramīdās. Grieķi uzskatīja, ka dvēsele dodas uz mirušo valstību — Aīda valstību. Mirušos bieži sadedzināja, un viņu pelnus ievietoja urnās. Bēres bija sabiedriski nozīmīgs notikums, un sēru ceremonijās piedalījās radinieki, kas godināja aizgājēja piemiņu. Romieši praktizēja gan kremāciju, gan apbedīšanu zemē. Bagātākie cilvēki tika apglabāti sarkofāgos vai kapenēs, savukārt nabadzīgākos apglabāja vienkāršās kapu bedrēs. Mirušo piemiņai tika rīkotas piemiņas dienas un svētki.

Kristietības izplatīšanās Eiropā mainīja bēru tradīcijas. Svarīgāk kļuva mirušo apbedīt baznīcu tuvumā vai kapsētās, lai viņi atrastos “svētītā zemē”. Kremācija tika uzskatīta par nepieņemamu, jo tā nesaskanēja ar augšāmcelšanās ticību. Renesanses un vēlākās laikmeta pārmaiņas ieviesa kapu pieminekļu un kapliču tradīcijas. Sākās individuālu kapu pieminekļu celtniecība, kas kalpoja gan piemiņai, gan kā sociālā statusa zīme.

Pirmā pasaules kara laikā liels skaits bojāgājušo lika meklēt jaunus apbedīšanas veidus. Parādījās masu apbedījumi un piemiņas memoriāli.

 Apbedīšana 
Apbedīšana var tikt izpildīta ar ķermeņa (mirstīgo atlieku) ievietošanu zemē (apglabāšana kapā, kapličā), vai ugunī (kremēšana ar sekojošu urnas ar pelniem apglabāšanu zemē vai sienā — kolumbārijā, vai pelnu izkaisīšanu speciālā vietā kapos, jūrā, mežos u.c.), vai ūdenī (nogremdēšana jūrā vai citās ūdenstilpēs), u.c. veidos.

 Inhumācija (līķa novietojums) 
Inhumācija — zinātnisks termins, ko lieto arheoloģijā, lai apzīmētu zemē vai virs tās apbedamā ķermeņa stāvokli.

Apbedīšana mēdz būt "izstiepta" un "saliekta". Pirmajā gadījumā nelaiķis novietots dabiskā stāvoklī uz muguras, saliektā — viņa kājas ir saliektas.

 Tradīcijas 
Dažādās pasaules valstīs apbedīšanas tradīcijas ir ievērojami atšķirīgas. Ļoti populāra ir mūžībā aizgājušā izvadīšana pēdējā gaitā. Tā ir pieņemta bēru tradīcija arī Latvijā, kam seko zārka nolaišana kapā, tā aizrakšana, kapa kopiņas izveidošana un tās noklāšana ar skuju zariem. Pēc tam pieņemts ieturēt bēru mielastu.

Unikāla tradīcija Latvijā ir kapu svētki.

Ņemot vērā bēru nozīmi Latvijas kultūrā, apbedīšanai tiek pievērsta liela un rūpīga uzmanība. Lai tiktu ievērotas visas tradīcijas un ceremonijas varētu noritēt veiksmīgi, tiek izmantoti apbedīšanas biroju piedāvātie pakalpojumi. Tādā veidā tiek nodrošināts tas, ka pret aizgājēju tiek izrādīta liela cieņa.

 Apbedīšanas piederumi 
Ievērojot dažādas tautas tradīcijas, apbedīšanas ceremonijas noturēšanas laikā tiek izmantoti dažādi piederumi. Atkarībā no apbedīšanas veida tiek izmantots zārks vai urna (kremācijas gadījumā), krusti, pārklāji, ziedi un vainagi. Mūžībā aizgājusī persona tiek ietērpta speciālās drēbēs. Visu nepieciešamo piederumu sagādāšana visbiežāk tiek uzticēta apbedīšanas birojiem.

 Ārējās saites 

 Portāls par bēru tradīcijām 
 Apbedīšanas piederumi

 Atsauces 

Kategorija:Nāve
Kategorija:Apbedīšanas tradīcijas