Konstantīns I

Cēzars Flāvijs Valērijs Konstantīns Augusts, pazīstams arī kā Konstantīns I, Konstantīns Lielais vai Svētais Konstantīns (dzimis , miris ), bija Romas imperators no 306. gada līdz nāvei 337. gadā. Pirmos gadus Konstantīns Tetrarhijas periodā valdīja kopā ar Galēriju, Licīniju un Maksimīnu, bet no 324. gada viņš valdīja vienatnē. Konstantīns I vislabāk ir zināms kā pirmais kristiešu Romas imperators. Konstantīns I atcēla sava priekšgājēja Diokletiāna izsludināto kristiešu vajāšanu un 313. gadā izdeva Milānas ediktu, kurā visā impērijas teritorijā tika pasludināta reliģiskā iecietība. Pēc kariem ar saviem līdzvaldniekiem 330. gadā Konstantīns pārcēla impērijas galvaspilsētu no Romas uz jaunuzcelto, savā vārdā nosaukto pilsētu — Konstantinopoli.

 Dzīvesgājums 
Flāvijs Valērijs Konstantīns ir dzimis 272. gada 27. februārī Naissā (mūsdienās Niša Serbijā), kas tolaik ietilpa Romas impērijas Mēzijas provincē. Viņa tēvs, Flāvijs Konstantijs (Konstancijs Hlors) bija ievērojams politiķis, armijas virsnieks imperatora Aureliāna miesassardzes vienībā. Vēlāk kļuvis par Dalmācijas provinces pārvaldnieku un arī visas impērijas valdnieku. Konstantīna māte, Helēna bija cēlusies no sabiedrības zemākajiem slāņiem, un nav skaidrs, vai viņa bija Flāvija Konstantija oficiāla sieva vai tikai mīļākā.

Konstantīns uzauga un ieguva izglītību imperatora Diokletiāna galmā. Apguvis latīņu literatūru, grieķu valodu un filozofiju. Diezgan ātri Konstantīns kļuva par ievērojamu personu imperatora galmā. Kopā ar imperatoriem Diokletiānu un Galēriju karojis Sīrijā un Divupē, 296. gadā cīnījies ar barbaru ciltīm pie Donavas. 303. gadā Konstantīns ieradās Nikomēdijā un kļuva par aculiecinieku Diokletiāna īstenotajām kristiešu vajāšanām, kas bija visnežēlīgākās kristiešu vajāšanas Romas vēsturē. Baznīcas tika izpostītas un priesteri ieslodzīti. Lai arī maz ticams, ka Konstantīns būtu iesaistījies šajās vajāšanās, tomēr viņš arī aktīvi pret to neiebilda.

305. gadā Diokletiāns atteicās no imperatora titula un par viņa pēctečiem tiek izvēlēti Galērijs un Konstancijs, Konstantīna tēvs. Konstantīns uzturējās Galērija galmā kā sava veida ķīlnieks. Vienīgā cerība bija viņa tēvs, kurš arī drīz vien pieprasīja atbrīvot Konstantīnu, lai tas viņam palīdzētu militārajā kampaņā Britānijā. Pielietojot viltu, piedzirdot imperatoru Galēriju, Konstantīnam izdevās dabūt atļauju doties prom un viņš nekavējoties to izmantoja, pirms vēl Galērijs bija pārdomājis. Konstantīns satikās ar tēvu 305. gada pavasarī Gallijas pilsētā Bononijā (Boloņā). No turienes abi devās uz Britāniju, kur veselu gadu Konstantīns karoja ar piktiem viņpus Adriāna valnim. 306. gadā Eborakā (Jorkā) nomira Konstantīna tēvs, pirms nāves pasludinot Konstantīnu par savu pēcteci. Arī karaspēks sekoja viņa piemēram un atbalstīja Konstantīnu. Jauno imperatoru uzreiz atzina arī impērijas Britānijas un Gallijas provinces.

 Valdīšana 
Pēc pasludināšanas par imperatoru Konstantīns nekavējoties nosūtīja vēstuli Galērijam pieprasot atzīt viņu par sava tēva mantinieku. Galērijs bija saniknots, tomēr saprata, ka Konstantīna neatzīšana automātiski nozīmētu pilsoņu karu. Tādēļ Galērijs piekrita kompromisam un atzina Konstantīnu par savu līdzvaldnieku, piešķirot viņam cēzara (ķeizara) titulu, kā arī atbildes vēstulē nosūtot viņam imperatora purpura mantiju.

Kļuvis par impērijas līdzvaldnieku Konstantīns sāka strauji nocietināt Romas robežas Ģermānijā, sevišķi Trīres pilsētas apkārtnē. Tobrīd Konstantīna pakļautībā atradās lielāka armija impērijā. Īstenojis arī daudzus celtniecības projektus Gallijā.

Līdz 324. gadam impērijā bija Tetrarhijas periods, kad eksistēja divi imperatori augusti un divi cēzari: Maksentijs un Maksimiāns. 311. gadā mira imperators Galērijs un Konstantīns uzsāka pilsoņu karu pret abiem līdzvaldniekiem. Šajā karā Konstantīna karaspēks pirmo reizi kā savu standartu izmantoja kristiešu krustu. 312. gadā Konstantīns pēc asiņainas kaujas ieņēma Romu. Maksentijam tika nocirsta galva un ķermenis iesviests Tibrā. Vēlāk Konstantīns cīnījās ar vēl vienu troņa pretendentu Licīniju. Pēc vairākām kaujām, 325. gadā Konstantīnam beidzot izdevās panākt Licīnija sodīšanu ar nāvi un tādējādi kļūt par vienpersonīgu Romas impērijas valdnieku.

Konstantīns bija pirmais Romas imperators kurš pasludināja sevi par kristieti un tādējādi arī ievērojami palielināja kristietības ietekmi visā impērijā. Viņš atbalstīja kristiešu draudzes finansiāli un uzbūvēja vairākas baznīcas. Tomēr viņš neaizliedza pagānismu, un uz daudzu jaunceltņu sienām joprojām bija redzamas pagāniskās romiešu dievības. Tāpat viņš arī visu savu valdīšanas laiku skaitījās Romas pagāniskās reliģijas augstākais priesteris (Pontifex Maximus).

Otrs ievērojamais Konstantīna valdīšanas laika notikums bija impērijas galvaspilsētas pārcelšana no Romas uz jaunuzcelto pilsētu Jauno Romu (Nova Roma), ko uzcēla senās grieķu pilsētas Bizantijas vietā. Tomēr tautā jauno pilsētu sāka dēvēt imperatora vārdā par Konstantinopoli un vēl Konstantīna dzīves laikā šo nosaukumu sāka izmantot arī oficiālā līmenī. Impērijas administrācijas pārcelšanai uz austrumiem bija arī ideoloģiska un simboliska nozīme. Tas iezīmēja impērijas grieķiskās un galvenokārt pagāniskās austrumu daļas saplūšanu ar latīnisko un pamatā kristietisko rietumu daļu.

Vēlākajā dzīves posmā Konstantīns veica vairākas militārās kampaņas aiz Donavas, daļēji atkarojot Aureliāna pamesto Dākijas provinci. Tāpat arī karojis ar gotiem un sarmatiem. Dzīves pēdējos gados plānojis plašu kampaņu pret Persiju, bet to īstenot nepaspēja.

Konstantīns mira 337. gada 22. maijā un tika apbedīts Konstantinopolē, Sv. Apustuļa baznīcā. Pirms nāves oficiāli pieņēma kristietību no Nikomēdijas bīskapa, kurš veica kristību rituālu.

 Ārējās saites 

Kategorija:272. gadā dzimušie
Kategorija:337. gadā mirušie
Kategorija:Konstantīna dinastija