Rīgas nocietinājumi

Rīgas nocietinājumi bija kopš 12. gadsimtu ap Rīgas pilsētu veidots nocietinājumu komplekss. 1857.—1863. gados Rīgas nocietinājumi tika nojaukti, to vietā izveidojot pilsētas kanālu un kanālmalas apstādījumus.

 Rīgas aizsardzības mūris un torņi 

Pirmie šīs apdzīvotās vietas nocietinājumi bija visai vienkārši: pietiekami augsts zemes valnis ar palisādi. Kā ūdensšķēršļi kalpoja Daugava, Rīgas upe un Rīgas ezers. Pilsētas aizsardzības mūri sāka būvēt pēc bīskapa Alberta fon Bukshēvdena rīkojuma pēc lietuviešu un līvu karagājiena uz Rīgu (1204) un kuršu uzbrukuma (1210), zemes vaļņus sākot aizvietot ar mūri, kam nepieciešamo dolomītu veda no Ikšķiles, Salaspils un Doles salas (vēlāk dolomītu veda arī no Kokneses). Pirmo mūri uzcēla gar tagadējo Kalēju ielu, starp mūsdienu Jāņa un Zirgu ielām. Tam sekoja otrs mūra posms, kurš gar tagadējo Zirgu un Rozena ielu stiepās līdz tagadējai Kungu ielai. 1215. gadā nosprauda jaunās Rīgas bīskapa pils robežas un pilsētas mūri pagarināja no Rozena ielas gar Jaunavu ielu līdz Daugavas krastam. Pašu upes krastu nocietināja ar zemes vaļņiem. 15 gadus vēlāk pabeidza mūri gar Daugavas krastu un noslēdza ar vienlaidu mūri visu teritoriju starp tagadējām Torņa, Kalēju ielām. 1287. gada zemgaļu karagājienā uz Rīgu viņu karaspēks uzbruka pilsētas ziemeļu vārtiem un kaujā nogalināja, ievainoja vai saņēma gūstā daudzus Vācu ordeņa brāļus, bet Rīgas pilsētā neiebruka.

Līdz 1330. gadam avotos tika minēti pavisam 28 Rīgas nocietinājumu torņi (torņi tika nosaukti vai nu pilsētnieku uzvārdos — miera laikos torņus izmantoja kā noliktavas — vai arī pēc tuvējo ielu vai celtņu nosaukumiem), kas atradās 70 līdz 120 metru attālumā cits no cita, un aptuveni 20 vārti. Precīzs torņu skaits nav zināms, jo laika gaitā mainījās gan to nosaukumi, gan arī aizsardzības mūrus un torņus nojauca, pārbūvēja, atkal uzcēla no jauna. No kādreizējiem torņiem līdz mūsu dienām saglabājušies tikai daži, lielākoties iebūvēti citās ēkās: Jaunavu tornis (Arsenāla ēkā), Svētā Gara tornis (Rīgas pilī), Jirgena tornis (Latvijas Arhitektu savienības namā Torņa ielā 11). Vienīgais tornis, kas saglabājies sākotnējā skatā, ir Pulvertornis. Mūri apjoza 90 m platais Rīgas aizsarggrāvis, kas kopā ar Citadeles aizsarggrāvi un dabiskajām ūdenskrātuvēm ietilpa pilsētas nocietinājumu sistēmā.

 Rīgas nocietinājumu torņi 
Rīgas pilsētas mūru torņu nosaukumi vairākkārt mainījušies, atšķirīgi nosaukumi minēti V. Neimaņa un H. Riekstiņa grāmatās. 
Blakus redzamajā K. Lēvisa of Menāra kartē atrodami šādi Rīgas nocietinājumu torņu nosaukumi:"Burgenlexikon für Alt-Livland", Teil I, II. Mit 24 Plänen und 56 Ansichten Karl von Löwis of Menar (1922) 

 Svētā gara tornis (, nr. 1.), tagad Rīgas pils stūra tornis.
 Priekšpils tornis (Vorburgturm, nr. 2) pie Rīgas pils, kura atrašanās vieta iezīmēta 1646. gada Kiršteniga Rīgas plānā.
 Jaunavu tornis (Jungfernturm, nr. 3), vēlāk dēvēts par Mazo Pulvertorni — Marijas Magdalēnas sieviešu klostera teritorijā (19 gs. iebūvēta Arsenāla ēkā).
 Jēkaba vārtu tornis (Torturm der Jakobspforte, nr. 4) — Jēkaba ielas vidū.
 Svētā Jirgena tornis (St. Jürgensturm, nr. 5) — Aldaru ielas galā (tā pusapaļā daļa iebūvēta Latvijas Arhitektu savienības ēkas galā, tāpēc šajā namā katrā stāvā ir pusapaļas telpas) Līdzās Jirgena tornim 1698. gadā aizsardzības mūrī izlauza Zviedru vārtus.
 Rāmera tornis (Ramerturm, nr. 6) — četrstūrains; pie torņa esot atradusies krievu tirgotāju sēta ar Sv. Nikolaja baznīciņu. 1913. gadā atklāta troņa apakšējā daļa un blakus esošās mūra arkādes, 1987. gadā rekonstruēta augšējā daļa. 
 Pulvertornis jeb Smilšu tornis (Sand- oder Pulverturm, nr. 7) — 26 m augsts bijušo Smilšu vārtu sargtornis ar cvingeru tagadējo Vaļņu un Smilšu ielas stūrī
 Pelēkais tornis (Graue Turm, nr. 8) — Mazās Smilšu un Meistaru ielas stūrī. Torņa paliekas atraka pēc senas ēkas nojaukšanas 1911. gadā, būvējot pamatus bijušās Krievijas-Āzijas bankas ēkai.
 Ģilžu vārtu tornis (Gildstubenpforte, nr. 9), ko nojauca, kad cēla Lielās ģildes ēku.
 Pelēko mūku vārti (Graue Mönchspforte oder Stegstrassenpforte, nr. 10) bez torņa pie tagadējās Amatu ielas, kur viduslaikos atradās franciskāņu klosteris.
 Kaļķu tornis jeb Budes tornis  (Kalkturm, auch Buddenturm mit der Schuhpforte genannt, nr. 11) pie Kaļķu ielas vārtiem.
 Tornis pie senās Zobenbrāļu ordeņa pils  (Ein Turm bei der ältesten Ordensburg, nr. 12).
 Melno mūku tornis (de Swarte monike thorn, nr. 13) jeb Ludviķa tornis — Jāņa un Kalēju ielas stūrī pie bijušajiem Dominikāņu vārtiem (Dominikanerpforte).
 Jāņa ielas tornis (Turm bei der Johannisstrasse, nr. 14).
 Audēju tornis (Weberpforte oder Bewerpforte, d. i. Biberpforte, nr. 15), tā pamatus atklāja 1901. gadā. 
 Alksnāja tornis (Ellerbroktorn, nr. 16) jeb Šakmaņa tornis (porta Schakemans) — pakava veida tornis Vecpilsētas ielas galā.
 Mazais Alksnāja tornis (Kleine Turm im Ellernbrock) jeb Četrstūrainais tornis (Vierkantige Turm, nr. 17) — Mazajā Peitavas ielā.
 Rēzena tornis (porta Resen, Resentorn, nr. 18)  — pusapaļš tornis pie Peitavas vārtiem (Peutouenporte).
 Muzikantu tornis (Thorn achter Meteler oder Musikantenturm, nr. 19) pie Rīdziņas grīvas vārtiem (Rigemunderpforte), nojaukts 1911. gadā
 Mārstaļu tornis jeb bastions ar vārtiem (Marstallbastion und-Pforte, nr. 20) starp Mārstaļu un Minsterejas ielām, viens no stiprākajiem pilsētas torņiem 16. gadsimtā. Vēl 17. gadsimta plānos tas uzrādīts kā pats lielākais Rīgas tornis, bet 1895. gadā bija atlikuši vien torņa pamati. Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka šajā vietā pirms lielā torņa atradies mazāks, bet lielākais uzcelts tikai 15. vai 16. gadsimtā.
 Peldu vārtu tornis (Torturm der Schwimmstrasse, nr. 21) jeb Cūku tornis (Swynethorn) pie Vikbolda vārtiem (Porta Wicboldi), nosaukts Peldu ielas (agrākās Cūku ielas) vārdā.
 Grēcinieku tornis jeb Zunderna tornis (Sundertorn, nr. 22) pie Grēcinieku ielas (agrāk Bagāto ielas, tad Zunderna ielas) vārtiem, nosaukts rātskunga Vulferta de Zunderna vārdā. Tornis bija viens no lielākajiem, 17.—18. gadsimtā tornī bija ierīkots pilsētas pirmā ūdensvada rezervuārs; tagad tur uzcelta poliklīnikas ēka.
 Svērtuves tornis jeb Šāļu tornis (Schalethorn, nr. 23) — tirgus svaru laukuma tuvumā. Nosaukums radies no svaru kausa vāciskā nosaukuma (Waagschale).
 Sievu tornis (Weiberturm oder Frauenturm, nr. 24), arī Moku tornis — Jaunavu ielas galā. Sākotnēji dēvēts par Lībekas torni, jo tam līdzās atradās Lībekas tirgotāju sēta.
 Prāvesta tornis (Propstturm oder Fangenthorn, nr. 25) jeb Mēmeles tornis.
 Jaunielas vārti (Neustrassenpforte, nr. 26) — Jaunākajos laikos Jaunielas galā izveidotie vārti.
 Bīskapa vārtu tornis (Torturm der Stiftspforte, nr. 27) — Bīskapa gātes galā (nosaukums cēlies no arhibīskapa katedrāles (Domstift) pie tagadējā Herdera laukuma).
 Miesnieku tornis (Küterturm, nr. 28) — Miesnieku ielas galā, viens no lielākajiem 16. gadsimtā, izmantots pulvera glabāšanai. 1721. gada 21. oktobrī pulvera krājumi uzsprāga un bojā gāja gan tornis, gan apkārtējo māju iedzīvotāji.
 Vilku bedres tornis  (Turm in der Wulveskule (Wolfsgrube), nr. 29) — stūra nocietinājums pēc jaunās Rīgas pils uzcelšanas 1330. gadā, tagad zem Anglikāņu baznīcas.
 Pils ielas tornis (Sillecken oder Slotesthorn, nr. 30) — Lielās Pils ielas galā, uzbūvēts 1454. gadā.

 Cietoksnis 
Attīstoties artilērijai, radās nepieciešamība pēc zemes vaļņiem, kuri apgrūtinātu tiešu mūru apšaudi. Pirmie vaļņi Rīgā pieminēti 1422. gadā, taču sistemātiska to izbūve sākās tikai 1537. gadā.sast. Uldis Bormanis, "Iepazīsim Latviju (3)", 2008., "Aplis", 6.-11. lpp. ISBN 9984-10-213-0 Celtniecību vadīja inženieris H. Rīss. Līdz 1548. gadam uzbūvēja valni starp Smilšu un Jēkaba vārtiem, līdz 1554. gadam tālāk gar Rīdziņu. Šos vaļņus būvēja pēc itāļu sistēmas ar rondeļiem - apļveida zemes paaugstinājumiem.

1560. gados pilsētas būvmeistara G. Frīzes vadībā uzcēla jaunu pusloka veida aizsardzības joslu ar pieciem rondeļiem, kas ietvēra arī starpvalni - daļu teritorijas aiz Rīdziņas, un līniju no Jēkaba vārtiem līdz Daugavai.

17. gadsimta sākumā rondeļus pēc holandiešu sistēmas aizvietoja ar bastioniem. Aizsarggāvjos izveidoja divus ravelīnus — nocietinātas salas. Izveidoja arī atsevišķi stāvošus nocietinājumus, kā Kobronskansti Pārdaugavā.

Pēc Rīgu ieguvušās Zviedrijas rīkojuma vaļņus apkārt pilsētai pārbūvēja pēc ģenerāļa Toma 1633. gada plāna, sākot no 1640. gada. 1641.—1648. gadā uzbūvēja vaļņus arī gar Daugavas krastmalu (papildu militārajai nozīmei tie arī sargāja pilsētu no plūdiem). 1641. gadā zviedru pulkvedis Johans Rodenburgs izstrādāja Rīgas priekšpilsētu nocietinājumu projektu ar 12 bastioniem, kam puslokā vajadzēja apņemt visu pilsētu. Sistēmā ietilpa arī Rīgas citadele kā autonoms cietoksnis un garnizona mītne.

Pārbūve notika jau pēc franču sistēmas, ar bastioniem, kazemātiem un akmens apšuvumu no ārpuses. Vaļņi abpus aizsarggrāvim bija četrstāvu mājas augstumā, 35 metrus biezi. Vārti caur tiem bija izveidoti kā tuneļi. Aiz priekšējās nocietinājumu līnijas tika izrakti aizsarggrāvji, kuros uz trijstūrveida salām — ravelīniem, — tika izvietoti vieglie lielgabali. Zemes valnis stiepās no Daugavas pa mūsdienu Dzirnavu ielu, taču nocietināšanas darbus pārtrauca Krievijas cara Alekseja I vadītais Rīgas aplenkums (1656). Pēc tā vaļņu uzbēršanu aizstāja ar daudz lētāko palisāžu joslu. Rīgas nocietinājumi septiņus mēnešus efektīvi izturēja Rīgas aplenkumu (1700) pret Saksijas kūrfirstistes karaspēku un vēlāk spēja izturēt astoņus mēnešus ilgo Rīgas aplenkumu (1709—1710) pret Krievijas cara Pētera I armiju.

1772. gadā aiz pilsētas nocietinājumiem uzsāka būvēt glasisu jeb esplanādi — no apbūves brīvu 300—400 m platu joslu, kuras zemes reljefs tika nolīdzināts, lai neviens nepamanīts nevarētu piekļūt aizsardzības sistēmai. Šajā joslā 1778. gadā nojauca visas priekšpilsētu ēkas (līdz mūsd. Elizabetes un Vilhelma Purvīša ielām) un noraka dziļām gravām izvagoto par Bastejkalnu divas reizes augstāko Kubes kalnu ar daudzām vējdzirnavām galā, kurš sākās pie Dzirnavu ielas un pletās pa visu tagadējo Esplanādi (pilsētas pusē ar aizsarggrāvi atšķeltā Kubes kalna daļa ir mūsdienu Bastejkalna pamatā). Teritoriju ārpus nocietinājumiem sadalīja piecās daļās: pirmo drīkstēja izmantot tikai pastaigām, pārējās bija apgrūtinātas ar citādiem ierobežojumiem un tikai piektajā, kas atradās no cietokšna vaļņiem 1,5 km, t.i. lielgabala šāviena attālumā, drīkstēja "celt būves ar pagrabiem un dzīvojamām telpām".
Pilsētai izplešoties, valni noraka, bet palisādes vairākkārt pārcēla tālāk, lai kārtējo reizi ietvertu aiz tām uzbūvētās ēkas. Taču izrādījās, ka celtniecībā lēto palisāžu uzturēšana pilsētai izmaksā ļoti dārgi, jo neapzinīgi iedzīvotāji ziemā nosmailinātos mietus un tos saistošos dēļus nokurina savās krāsnīs, un katru pavasari palisāžu joslu jāatjauno. Tas bija galvenais iemesls, kāpēc 1808. gadā Rīgas palisādes likvidēja pavisam.

Rīgas pilsētas nocietinājumus nolēma likvidēt pēc Krimas kara, kad britu karakuģi 1855. gadā bloķēja pieeju Rīgas ostai un apšaudīja pilsētu, uzskatāmi pierādot, ka aizsargvaļņi modernā karā vairs neder kā nocietinājumi. Nocietinājumus demontēja 1857.—1863. gados, to vietā izveidojot Rīgas Bulvāru loku un Kanālmalas apstādījumus. Citadeles vaļņus 1872.—1875. gadā arī nojauca.

 Atsauces 

Kategorija:Celtnes un būves Rīgā
Kategorija:Arhitektūras pieminekļi Rīgā