Inflantijas vaivadija

Inflantijas vaivadija () vai Livonijas vaivadija, pazīstama arī kā Poļu Livonija, bija tā Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļa, kas pēc Polijas—Zviedrijas kara beigām 1629. gadā palika tiešā Polijas—Lietuvas ūnijas pārvaldībā. Vaivadiju, kuras teritorija aptvēra lielāko daļu mūsdienu Latgales, vadīja Inflantijas vaivadi. 

 Priekšvēsture 
Livonija, izņemot zviedru kontrolē nonākušo Ziemeļigauniju un dāņu kontrolē esošās Kurzemes un Sāmsalas bīskapijas, pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā izveidoja reālūniju ar Lietuvu. 1566. gadā, pēc Livonijas bruņniecības Padošanās akta (Grodņas ūnijas) parakstīšanas, (Sigismunda Augusta privilēģija) zemes uz ziemeļiem no Daugavas izveidoja Pārdaugavas Livonijas hercogisti Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Par Livonijas vietvaldi pēc Gotharda Ketlera iecēla Janu Hodkeviču. 1569. gadā pēc Polijas—Lietuvas ūnijas izveides, Pārdaugavas Livonija kļuva par abu valstu kopēju domēni (kondomīniju), lai arī Lietuva uzstāja uz savām pirmtiesībām uz šo provinci.

 Izveide 
Pēc zviedru uzvaras Pirmajā Poļu-zviedru karā Pārdaugavas Livonijas hercogistes Cēsu vaivadijas dienvidaustrumu daļa palika Polijas-Lietuvas kontrolē. Otrā Ziemeļu kara laikā krievu okupētajā vaivadijas daļā 1656. gadā tika nodibināta "Borisogļebskas (Daugavpils) vaivadija", kuru Polija-Lietuva atguva pēc 1667. gada Andrusovas pamiera. Šajā laikā liela daļa vietējo iedzīvotāju bija spiesti pāriet pareizticībā vai arī tika deportēti; viņu vietā Latgalē ienāca krievu zemnieki. 

1677. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts Seims nolēma šai teritorijai piešķirt kņazistes nosaukumu (tytuł księstwa) un vaivadijas iekārtu, sadalot to četros traktos. Par vaivadijas ģerboni kļuva vecais Pārdaugavas Livonijas hercogistes ģerbonis — sudraba grifs uz sarkana vairoga ar karaļa Sigismunda Augusta iniciāļiem "SA".

 Pārvaldes iekārta 
Polijas-Lietuvas Seimā vaivadiju pārstāvēja trīs senatori: Inflantijas bīskaps, Inflantijas vaivads un kastelāns (cietokšņa priekšnieks). Pašpārvaldi veica Inflantijas seimiks, kas sanāca Daugavpilī. No 1661. līdz 1673. gadam, kad Inflantija bija zviedru un vēlāk krievu okupēta, seimikus visbiežāk noturēja Pasvalē.

Inflantijas ienākumus pamīšus dalīja starp Polijas (Kroņa) un Lietuvas kasi – vienu gadu Kronim, otru gadu – lielkņazistei, kas faktiski atkārtoja 1589. gada administratīvo un tiesu iekārtu nosakošo Livonijas ordināciju.
Vaivadijas muižniecību (šļahtu) veidoja pārpoļotas Livonijas bruņinieku dzimtas — Tīzenhauzeni (Tiesenhausen), Felkerzāmi (Voelkersahm), Grothusi (Grotthuß), Dēnhofi (Dehnhoff), Korfi (Korff), Plāteri-Zībergi (Plater-Sieberg), Manteifeļi (Manteuffel), Rēmeri (Römer), Riki (Ryck), Moli (Mohl) un citas.

 Administratīvais sadalījums 
 Daugavpils trakts (trakt Dyneburski)
 Rēzeknes trakts (trakt Rzeżycki)
 Ludzas trakts (trakt Lucyński)
 Viļakas trakts (trakt Marienhauski)

 Galvenie cietokšņi 
 Daugavpils ()
 Rēzekne ()
 Viļaka ()
 Ludza ()
 Krustpils (,  vai Kreutzburg, )

 Likvidācija 
Pēc Pirmās Polijas-Lietuvas dalīšanas 1772. gada 5. augustā Inflantijas vaivadiju anektēja Krievijas Impērija un pievienoja Pleskavas guberņai kā Daugavas provinci. Polijas–Lietuvas kopvalsts to neatzina un turpināja iecelt titulārus Inflantijas vaivadus līdz 1795. gadam.

 Kontrreformācija 
1621. gadā zviedriem iekarojot Rīgu, Gustavs Ādolf lika jezuītiem pamest pilsētu, bet jezuītu bibliotēku pavēlēja pārvest uz Upsālas Universitātes bibliotēku. Daļa no Rīgas padzīto jezuītu pārcēlās uz Jelgavu, un turpināja savu darbību Zemgalē. 1625. gadā zviedri lika jezuītiem pamest Cēsis, un viņi pārcēlās uz Daugavpili. Katoļu Cēsu bīskapija faktiski beidza pastāvēt, lai arī formāli to likvidēja tikai 1799. gadā.

Daugavpilī jezuīti atjaunoja darbību, lai arī sākotnēji saskārās ar vietējās vācu protestantu muižniecības pretestību. Tā kā ūnijas pārvaldē dominēja poļu valoda, vācu muižniekiem nācās to apgūt. Pēc 1629. gada, kad Polijas-Lietuvas varā palika tikai nelielā Inflantijas vaivadija, šeit dzīvojošo vāciešu muižnieku dzimtu pārstāvji — Manteifeļi, Borhi, Līveni, Rēmeri, Tīzenhauzeni, Plāteri, Ungerni, Hilzeni, Krīdeneri, Zībergi pieņēma katolismu un poļu kultūru. Nostiprinājās poļu muižnieku dzimtas Šadurski, Sokolovski, Prušinski, Bujņicki. Muižnieki kļuva par katoļu baznīcas atbalstītājiem, finansējot jaunu dievnamu celtniecību.

Pāriešana katoļticībā vietējiem vācu muižniekiem pavēra ceļu uz augstiem amatiem, 1695. gadā Jans Andžejs Plāters kļuva par Inflantijas vaivadu. Pēc pāriešanas katoļticībā Borhu dzimtas pārstāvji ieņēma Ludzas stārasta amatu. 1764. gadā Sejms atļāva muižniekiem privātīpašumā pārņemt kādreiz lēnī piešķirtās muižas, tā vairojot Borhu, Plāteru un Korfu turību.

Pēc 1667. gada Andrusovas pamiera parakstīšanas, Krievijas karaspēks pameta Livonijas zemes. 1694. gadā Inflantijā sāk darboties Dominikāņu ordenis, kurš Kurzemē darbojās jau kopš 1646. gada. Par viņu centru kļuva Pasiene. Dominikāņi nodibināja 12 misijas — Landskrona, Rundēni, Brodaiža, Raipole, Pilda, Pokumina, Eversmuiža, Brigi, Istra, Aizpūre, Nirza, Konecpole. 1700. gadā dominikāņi uzcēla Aglonas baznīcu. 18. gadsimta vidū Dagdā darbojās jezuīts Mihaēls Rots.

 Skatīt arī 
 Inflantijas vaivadi
 Vitebskas guberņa
 Latgales vēsture

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 European Kingdoms (angliski)

Kategorija:Latvijas vēsture
Kategorija:Latgales vēsture
Kategorija:Polijas vēsture
Kategorija:Lietuvas vēsture
Kategorija:Inflantijas vaivadija
Kategorija:Polijas-Lietuvas ūnija