Lietuvas PSR

Lietuvas PSR bija 1940. gadā Padomju Savienības okupētajā Lietuvas Republikas teritorijā līdz 1990. gadam pastāvoša padomju republika. Lietuvas PSR Augstākā padome 1990. gada 11. martā pieņēma neatkarības deklarāciju, kas Lietuvas PSR pārdēvēja par Lietuvas Republiku.

Lietuvas PSR atradās Eiropas daļas PSRS rietumos, ziemeļos robežojās ar Latvijas PSR, dienvidos un austrumos — ar Baltkrievijas PSR, dienvidrietumos — ar Kaļiņingradas apgabalu un Polijas TR. Rietumos to apskaloja Baltijas jūra. Platība — 65,2 tūkstoši km². Galvaspilsēta — Viļņa. Tā bija vienīgā PSRS republikā, kuras iedzīvotāji galvenokārt bija katoļi.

 Vēsture 
Lietuvas Padomju Sociālistiskā Republika izveidojās 1940. gadā pēc tam, kad Padomju Savienība, balstoties uz Molotova—Ribentropa paktu ar nacistisko Vāciju, 1939. gadā piespieda Lietuvu pieņemt savā teritorijā Sarkano armiju. 1940. gada jūnijā PSRS īstenoja okupāciju, iebruka Lietuvā un organizēja nedemokrātiskas "tautas vēlēšanas", kuru rezultātā tika pasludināta Lietuvas Padomju Sociālistiskā Republika, un tā tika pievienota PSRS. Sākās plaša padomju režīma nostiprināšana: tika nacionalizēts privātīpašums, ieviesta komunistiskā sistēma, un tūkstošiem cilvēku tika represēti, izsūtīti uz Sibīriju vai apcietināti.

1941. gadā, ar operācija "Barbarosa" sākoties Vācijas—PSRS karam, Lietuvu okupēja nacistiskā Vācija, un līdz 1944. gadam padomju vara tika pārtraukta. Nacistiskās okupācijas laikā notika masveida ebreju iznīcināšana — tika iznīcināta lielākā daļa Lietuvas ebreju. 1944. gadā Sarkanā armija atkaroja Lietuvu atjaunoja Lietuvas PSR.

Pēckara gados padomju vara nostiprinājās ar plašiem politisko represiju, izsūtīšanu un kolektivizācijas viļņiem. Desmitiem tūkstoši Lietuvas iedzīvotāju tika izsūtīti uz PSRS attāliem reģioniem. Tajā pašā laikā tika veikta industrializācija, veicināta pārkrievošana, ierobežota lietuviešu kultūra un baznīcas darbība. No 1944 līdz 1953. gadam aktīvi darbojās bruņotā nacionālo partizānu pretestība — tā sauktie "mežabrāļi", kas cīnījās pret padomju okupāciju.

1980. gados, līdz ar PSRS vadoņa Mihaila Gorbačova īstenotajām reformām (pārkārtošanās un glasnostj), Lietuvā pieauga tautas pašapziņa. 1988. gadā tika nodibināta nacionālā kustība Sąjūdis, kas iestājās par neatkarību. 1990. gada 11. martā Lietuva kļuva par pirmo no PSRS republikām, kas pasludināja neatkarību. Lai gan PSRS centās šo neatkarību apspiest, 1991. gadā pēc neveiksmīgā puča Maskavā Lietuvas neatkarība tika starptautiski atzīta.

 Pretestības kustība (mežabrāļi) 
Pēc Lietuvas PSR atjaunošanas 1944. gadā, kad Sarkanā armija atkārtoti ieņēma Lietuvu, tūkstošiem cilvēku pievienojās bruņotai pretošanās kustībai. Šie partizāni — mežabrāļi — slēpās mežos, organizēja uzbrukumus PSRS militārajiem un administratīvajiem objektiem, un centās iedvesmot tautu pretoties okupācijai.

Mežabrāļu mērķis bija atjaunot Lietuvas neatkarību. Kustība bija labi organizēta, un tās sastāvā bija gan bijušie Lietuvas Bruņoto spēku virsnieki, gan parasti civiliedzīvotāji. Partizāni darbojās pa reģioniem strukturētās vienībās, veidojot militāru pagrīdes tīklu. Viņiem bija arī savi sakari, informācijas tīkli un pat izdevumi, kas slepeni tika drukāti un izplatīti.

Padomju vara ļoti aktīvi cīnījās pret mežabrāļiem. Valsts drošības komiteja un Iekšlietu tautas komisariāts veica masveida represijas, izmantojot aģentus, nodevējus un brutalitāti. Daudzi partizāni tika nogalināti kaujās vai sagūstīti un vēlāk nošauti vai izsūtīti uz GULAG nometnēm.

Pretošanās kustība kļuva mazāk aktīva pēc 1953. gada, kad nomira Josifs Staļins, un PSRS sāka pakāpenisku represiju mazināšanu. Tomēr atsevišķi partizāni turpināja slēpties līdz pat 1960. gadiem.

 Deportācijas no Lietuvas PSR 
Deportācijas no Lietuvas PSR bija viens no galvenajiem Padomju Savienības represiju rīkiem pret Lietuvas iedzīvotājiem Lietuvas PSR laikā. Deportāciju mērķis bija iznīcināt nacionālo pretošanos, salauzt sabiedrības gribu un nostiprināt padomju varu.

Pirmais masveida deportāciju vilnis notika 1941. gada 14. jūnijā, neilgi pirms Vācijas—PSRS kara sākuma. Vienas nakts laikā tika deportēti aptuveni 17 500 cilvēku, tostarp sievietes, bērni un veci ļaudis. Daudzi tika nodalīti no ģimenēm — vīriešus nosūtīja uz GULAG nometnēm, bet pārējos uz attāliem reģioniem Sibīrijā un Kazahstānā.

Pēc Otrā pasaules kara PSRS īstenoja jaunu deportāciju vilni. Šoreiz mērķis bija:

 iznīcināt mežabrāļu atbalstu laukos,
 piespiest zemniekus pievienoties kolhoziem,
 sodīt "tautas ienaidniekus".

Lielākās akcijas:

 "Operācija Krasta banga" (1949. gada marts) — aptuveni 29 000 cilvēku izsūtīti vienas akcijas laikā.
 1951. gada deportācijas — skāra galvenokārt ticīgos un neatkarīgi domājošos zemniekus.

Deportāciju mērķi bija:

 bijušie Lietuvas Republikas ierēdņi, bruņoto spēku virsnieki,
 nacionālie partizāni un viņu ģimenes,
 inteliģence un garīdzniecība,
 zemnieki, kas pretojās kolektivizācijai,
 ebreji, poļi un citu tautību pārstāvji, kuri tika uzskatīti par nelojāliem režīmam.

Deportētos izveda uz Sibīrijas, Kazahstānas un citiem attāliem reģioniem, kur viņus piespieda dzīvot bargos apstākļos, strādāt mežrūpniecībā, kalnrūpniecībā vai kolhozos. Daudzi gāja bojā aukstuma, bada vai smaga darba dēļ. Tiek lēsts, ka no 1940. līdz 1953. gadam no Lietuvas tika deportēti vairāk nekā 130 000 cilvēku. Šīs represijas atstāja dziļas rētas sabiedrībā, veicinot bailes, neuzticību un smagu traumu nākamajām paaudzēm.

Mūsdienu Lietuvā deportāciju upuri tiek godināti ar piemiņas dienām, muzejiem (piemēram, Okupāciju un brīvības cīņu muzejs) un pieminekļiem.

 Ārējās saites 

Kategorija:Lietuvas PSR
Kategorija:Padomju Savienība
Kategorija:Bijušās valstis Eiropā