Andreass no Felves

Andreass no Felves (, ), kas parasti dēvēts par Andreasu no Štīrijas (vācu: Andreas von Stirland) vai Andreasu Štuklandu (latīņu: Andreas a Stucklant, Andreas à Stockland), Teitoņu ordeņa Livonijas landmestrs (1240.-41. un 1248.-53. gados). Vēsturiski pazīstams kā labs diplomāts. Pirmais landmestra amata laiks saistās ar Pleskavas kņazistes pakļaušanu, bet otrajā amata posmā panāca Lietuvas dižkunigaiša Mindauga kristīšanos un kronēšanos par karali.

 Dzīvesgājums 
Dzimis Felvē (tagad Felbenes ciems Zalcburgas zemē Austrijā), cēlies no Zalcburgas bīskapijas ministeriāļiem. Jaunībā iestājās Teitoņu ordenī.

1240. gadā ievēlēts par Livonijas landmestru, mēģina pakļaut Pleskavu. 1242. gadā vada krustnešus Ledus kaujā, bet tā kā pats kaujā tieši nepiedalījās, tad sakāvē necieta un veda miera sarunas ar Novgorodas Republikas karavadoni Aleksandru Ņevski. Kā landmestra Dītriha fon Grīningena aizvietotājs 1243. gada 1. oktobrī ar Rīgas bīskapu Nikolaju, Sāmsalas bīskapu un Tērbatas bīskapu noslēdza līgumu par Livonijas Konfederācijas izveidošanu. Tā gan nekļūst par reālu valstisku veidojumu, konfliktiem starp Ordeni un bīskapiem turpinoties nākamos gadsimtus.

1248. gadā atkārtoti ievēlēts par Livonijas landmestru. 1251. gadā Vācu ordeņa lielmestrs Ginters fon Villerslēbens par savu pārstāvi ar īpašām pilnvarām Prūsijā un Livonijā iecēla Sainas Eberhardu. 1252. gadā landmestra Andreasa veselības stāvokļa dēļ Sainas Eberhards ieradās Livonijā un "mestrs Andrēss priecājās un cēla viņu amatā cildenā un godātā". Kā mestra pienākumu pildītājs Ēberhards kopā ar Kurzemes bīskapu 1252.—1253. gadā vienojās par Kursas dalīšanas līgumu, baznīcu un nocietinājumu celšanu, kā arī uzcēla nocietinātu pili Mēmelē. Pēc atteikšanās no amata Andreass ceļā uz vācu zemēm apciemoja arī karali Mindaugu.

Ordeņa attiecības ar Mindaugu

1245. gadā, prūšu sacelšanās laikā Mindauga karaspēks iebrūk Kursā un nesekmīgi cenšas ieņemt nocietināto Embūtes pilskalnu. Mindauga virsvaru atzīst Nadruvas un Skalvas prūši. Mindauga varas nostiprināšanos 1249. gadā pārtrauc pilsoņu karš ar viņa brāli Tautvilu. 1248. gada beigās Mindaugs savus brāļa dēlus Tautvilu, Gedvīdu un tēvoci Vikintu nosūta karot pret Smoļenskas kņazisti. Veiksmīgi sāktai karagājiens noslēdzas neveiksmīgi. Mindaugs nepieļauj radinieku karaspēka atgriešanos savā teritorijā, un tie aizbēg pie Volīnijas kņaza Danilo Romanoviča, kas ir precējies ar Tautvila un Gedvīda māsu. Tikmēr Vikints nodrošinās ar jātvingu, žemaišu un Teitoņu ordeņa atbalstu. Tādējādi Mindaugu apdraud plaša pretinieku koalīcija. Tautvils dodas uz Rīgu, kur tiek kristīts.

Tā kā Ordenis sākotnēji atbalstīja Tautvilu pilsoņu karā ar Mindaugu, tad 1250. gadā tiek sarīkots karagājiens uz Nalseni, Lietuvu un Žemaitiju. Šī kara rezultātā Ordenim izdodas pakļaut daļu Zemgales. Šajā laikā Mindaugs piekrīt pieņemt kristietību, kas notiek 1251. gada sākumā. Mindaugs Ordenim dāvina sev īsti nepiederošās Žemaitijas, Sudavas un Sēlijas teritorijas.

Līdz ar pāriešanu kristietībā Mindaugs izveido aliansi ar Livonijas ordeni. Par savu pāriešanu kristietībā viņš informē pāvestu Inocentu IV, kurš 1251. gada 17. jūlijā ņem Mindaugu savā aizsardzībā un uzdod Kulmas bīskapam Heidenreiham Mindaugu kronēt. Par spīti jaunā Rīgas bīskapa Alberta II neapmierinātībai, par Lietuvas pirmo bīskapu ordinē Vācu ordeņa mūku, tādējādi Ordenis nodrošina Lietuvas neatkarību no Rīgas bīskapa varas.

Pēc Mindauga kristīšanas Tautvilam nākas pamest Rīgu un doties pie Vikinta uz Žemaitiju. Šeit savācis sabiedroto karaspēku, Tautvils uzbrūk Mindaugam, kurš nocietinājies Vorutas pilī. Ar sabiedroto palīdzību Mindaugs sakauj Tautvilu, un piespiež to atgriezties Žemaitijā. Savstarpējās cīņas turpinās līdz 1252. gada beigām, kad sakautais Tautvils atkal bēg uz Volīniju. 1254. gadā Lietuva un Volīnija noslēdz mieru.

1253. gada vasarā Mindaugs ar sievu tiek kronēti Lettowia, iespējams, pie Latavas upes, senās Sēlijas dienvidu pierobežā. Lai nodrošinātu savu kronēšanu, Mindaugs par labu Teitoņu ordenim atsakās no daļas Žemaitijas (šķiet, primāri Vikinta pārvaldīto daļu), Jatvingas un Nadruvas zemēm.

Žemaiši atsakās pieņemt Ordeņa varu un kunigaiša Almina vadībā turpināja cīņu, kas vainagojās ar 1260. gada 13. jūlija uzvaru Durbes kaujā, kurā krīt arī Livonijas landmestrs Burhards fon Hornhūzens. Šis notikums motivē Mindaugu 1261. gadā atteikties no kristietības un uzsākt neveiksmīgu karagājienu uz Cēsīm.

 Dokumenti 

 Skatīt arī 
 Livonijas ordeņa mestri
 Ledus kauja
 Karagājiens uz Nalseni, Lietuvu un Žemaitiju (1250)

Atsauces

Kategorija:Valdnieki Latvijas teritorijā
Kategorija:Livonijas ordeņa mestri