Arābu valodas varietātes

Arābu valoda ir semītu saimes valoda ar daudzām varietātēm, kas var ievērojami atšķirties cita no citas; kā starp valstīm, tā arī vienas valsts robežās. Šajā rakstā apskatītas arābu valodas varietātes salīdzinot tās ar klasisko un standarta valodu, tā arī savstarpēji. Sociolingvistiskā griezumā arābu valoda ir tipisks diglosijas piemērs, kad valodas runātāji dzimtās valodas līmenī apgūst divas dažādas valodas formas piemērojamas dažādiem dzīves aspektiem. Arābu valodas gadījumā reģionālās varietātes valoda tiek apgūta dzimtās valodas līmenī un lietota sadzīviskās ikdienas situācijās. Standarta arābu valoda tiek apgūta skolā un tiek lietota formālās situācijās, drukātos materiālos, televīzijā. Dažādās valstīs atšķirības starp ikdienas sarunvalodu un literāro valodu ir ļoti atšķirīgas.

 Apskats 
Pirmsislāma Arābijas senās ziemeļarābu valodas dialektu mantiniecei agrīnajai arābu valodai bija ievērojamas dialektālās atšķirības. Sevišķi izteikti bija kahtānu, adnānu un himjaru dialekti. Līdz ar islāma izplatīšanos 7. gs., Korāna (klasiskā) arābu valoda kļuva par vadošo dialektu.

Mūsdienās arābu valodas varietātes arābu apdzīvotajās valstīs bieži diezgan radikāli atšķiras no literārās arābu valodas un cita no citas. Vairākām no tām definīcija "valoda" vai "dialekts" ir ļoti politizēts jautājums. Šeit tiek lietots neitrāls termins "varietāte".

 Galvenās varietātes 
Divas galvenās arābu valodas varietāšu grupas ir Magribas (Ziemeļāfrikas) un Tuvo Austrumu dialektu grupas. Nākamā atšķirību grupa ir starp nometnieku varietātēm un daudz konservatīvākajām beduīnu varietātēm. Atšķirīgas ir arī "perifērās" varietātes tajās zemēs, kur arābu valoda nav dominējošā (kā Turcija, Irāna, Kipra, Čada, Nigērija) un kur valoda mazāk ietekmējas no klasiskās arābu valodas. Vēsturiski šīs varietātes tomēr iekļaujas tajā pašā klasifikācijā, kā zināmākās varietātes. Dažos reģionos atšķirīgu konfesiju piederīgie runā dažādās varietātēs. Bagdādes kristieši un jūdi runā qeltu dialektā, bet musulmaņi — gilit dialektā.

Maltiešu valoda, kaut arī cēlusies no arābu valodas, lieto latīņu alfabētu un ir attīstījusies par pilnīgi patstāvīgu valodu. Iespējams, ka pati atšķirīgākā no nekreoliskajām arābu valodas varietātēm ir Kipras maronītu arābu valoda. Stipri ietekmējusies no grieķu valodas, mūsdienās gandrīz izzudusi.

Svarīgs faktors atšķirīgo varietāšu veidošanās procesā ir iepriekš vai paralēli šajā reģionā runātas valodas ietekme. No šīm valodām tiek aizgūts pietiekoši liels jaunu vārdu krājums, kā arī ietekmējas fonētika un vārdu secība.

Arābu valodas varietātēm tikai reizumis ir rakstīta forma, parasti arābu alfabētā. Parasti tās ir lugas, dzeja, reizēm atsevišķi citi sacerējumi (kā Platona sacerējumi). Šāda literatūra pastāv libāniešu un ēģiptiešu varietātēs. Dzeja tiek publicēta rakstveidā lielākajā daļā varietāšu. Alžīrijā franču laikā vietējā valodas varietāte tika pasniegta skolās un ir saglabājušās mācību grāmatas.

Arābu pidžinvalodas ar nelielu, pamatā arābisku, vārdu krājumu un vienkāršotu morfoloģiju ir vai bijušas izplatītas Sahāras dienvidos un Austrumāfrikā. Viduslaiku ģeogrāfs Al Bakri fiksējis vienas šādas valodas tekstus mūsdienu Mauritānijas teritorijā. Dažos reģionos, kā Sudānas dienvidos, šādas valodas ir kreolizējušās.

 Varietāšu klasifikācija 

 Pirmsislāma (pirmsekspansijas) varietātes 
 Ziemeļsenarābu (pirms mūsu ēras 4. gs.)
 Senarābu
 Austrumarābu, klasiskās arābu valodas priekštece
 Rietumarābu (Hidžaza)

 Islāma laika (pēcekspansijas) varietātes 
Šajā grupā iekļautas varietātes, kas izdalījušās pēc arābu ekspansijas ārpus Arābijas pussalas.

 Rietumu varietātes 
 Magribas
 Koinē:
 Marokāņu (ISO 639-3:ary )
 Alžīriešu (ISO 639-3:arq )
 Tunisiešu (ISO 639-3:aeb )
 Lībiešu (ISO 639-3:ayl )
 Pilnībā pirmshilāla:
 Džebli
 Džīdželas
 Sikuloarābu (mirusi)
 Maltiešu (ISO 639-3:mlt )
 Beduīnu:
 Sahāras (ISO 639-3:aao )
 Hasanīja (ISO 639-3:mey )
 Andalūzijas (mirusi)

 Centrālās varietātes 
 Ēģiptiešu (ISO 639-3:arz )
 Saīdī (ISO 639-3:aec )
 Sudāniešu (ISO 639-3:apd )

 Ziemeļu varietātes 
 Ziemeļmezopotāmijas (ISO 639-3:ayp )
 Levantes (austrumarābu)
 Ziemeļlevantes
 Ziemeļsīrijas
 Libānas-Centrālsīrijas (Ziemeļlevantes) (ISO 639-3:apc )
 Libāniešu
 Sīriešu
 Palestīniešu (Dienvidlevantes) (ISO 639-3:ajp )
 Bedavī (ISO 639-3:avl )
 Kipras maronītu (ISO 639-3:acy )
 Irākiešu (ISO 639-3, Mesopotamian acm )
 qeltu-varietātes
 Bagdādes (jūdu)
 gilit-varietātes
 Bagdādes

 Dienvidu varietātes 
 Līča arābu valodas (ISO 639-3:afb )
 Beharānīja (ISO 639-3:abv )
 Nedždīja (ISO 639-3:ars )
 Hedžazī (ISO 639-3:acw )
 Jemeniešu
 Hadramī (ISO 639-3:ayh )
 Sanas (ISO 639-3:ayn )
 Taizas-Adenas (ISO 639-3:acq )
 Zufāras (ISO 639-3:adf )
 Omāniešu (ISO 639-3:acx )
 Šihi (ISO 639-3:ssh )

 Perifērās varietātes 
 Vidusāzijas arābu valodas
 Tadžikī (ISO 639-3:abh )
 Uzbekī (ISO 639-3:auz )
 Huzestānī
 Širvānī (mirusi)
 Šuva (ISO 639-3:shu )
 Nigērijas

 Konfesionālās (sektārās) varietātes 
 Jūdarābu valodas (ISO 639-3:jrb )
 Irākas jūdarābu valoda (ISO 639-3:yhd )
 Marokas jūdarābu valoda (ISO 639-3:aju )
 Tripolitānijas jūdarābu valoda (ISO 639-3:yud )
 Tūnisijas jūdarābu valoda (ISO 639-3:ajt )
 Jemenas jūdarābu valoda (ISO 639-3:jye )

 Diglosiskā varietāte 
 Standarta arābu valoda (ISO 639-3:arb )

 Kreoliskās valodas 
 Kinūbī
 Babalīja
 Džūbas arābu valoda

 Valstu dialekti un valodas 
 Alžīrijas
 Bahreinas
 Čadas
 Ēģiptes
 Emirātu
 Irākas
 Jemenas
 Jordānijas
 Kataras
 Kuveitas
 Libānas
 Lībijas
 Marokas
 Mauritānijas
 Nigērijas
 Omānas
 Palestīnas
 Sahāras
 Saūda Arābijas
 Sīrijas
 Sudānas
 Tūnisijas

 Nometnieku un beduīnu varietātes 
Viena no pamata dialektālajām atšķirībām, kas izplatīta visās arābiski runājošajās zemēs, ir starp nometniekiem un nomadiem beduīniem. Levantē un Ziemeļāfrikā (pēcislāma ekspansijas perioda areālos) šīs atšķirības skaidri novērojamas starp pilsētu (nometnieku) un lauku (beduīnu) iedzīvotājiem. Sarežģītāka situācija ir Irākā un Arābijas pussalā.

Visbiežāk sastopamā fonētiskā atšķirība starp šīm dialektu grupām ir burts  qāf, kas ir balsīgs (parasti
, bet dažkārt arī palatalizētie varianti  vai ) beduīnu dialektos, bet nebalsīgs ( vai ) nometnieku dialektos. Otra galvenā fonētiskā atšķirība ir beduīnu dialektos saglabātie klasiskās arābu valodas interdentālie līdzskaņi   un  , kā arī empātisko   and   apvienošana vienā , atšķirībā no nometnieku 

Tomēr visnozīmīgākās atšķirības ir sintaksē. Beduīnu dialekti ir konservatīvāki, nekā nometnieku un Arābijas pussalas beduīnu dialekti ir konservatīvāki par pārējiem. Starp nometnieku dialektiem rietumu varietātes (sevišķi Marokas varietāte) ir mazāk konservatīvas, kā austrumu varietātes.

 Literatūra 
 Durand, O., (1995), Introduzione ai dialetti arabi, Centro Studi Camito-Semitici, Milan.
 Fischer W. & Jastrow O., (1980) Handbuch der Arabischen Dialekte, Harrassowitz, Wiesbaden.
 Heath, Jeffrey "Ablaut and Ambiguity: Phonology of a Moroccan Arabic Dialect" (Albany: State University of New York Press, 1987)
 Holes, Clive (2004) Modern Arabic: Structures, Functions, and Varieties Georgetown University Press. 
 Versteegh, Dialects of Arabic
 Kees Versteegh, "The Arabic Language" (New York: Columbia University Press, 1997)
 George Grigore, (2007). L'arabe parlé à Mardin. Monographie d'un parler arabe périphérique. Bucharest: Editura Universitatii din Bucuresti,  
 Columbia Arabic Dialect Modeling (CADIM) Group
 Israeli Hebrew and Modern Arabic — a Few Differences and Many Parallels 


Kategorija:Makrovalodas