Pneimonija

Pneimonija (, pneúmōn — ‘plauša’) jeb plaušu karsonis ir akūta (retāk hroniska) apakšējo elpceļu infekcijas slimība, kurai raksturīgs plaušu audu iekaisums, īpaši skarot alveolas. Alveolas veselam cilvēkam nodrošina gāzu apmaiņu — skābekļa uzņemšanu un oglekļa dioksīda izdalīšanu. Pneimonijas laikā alveolas var piepildīties ar šķidrumu/eksudātu, kādēļ pasliktinās gāzu apmaiņa un var samazināties skābekļa piegāde audiem. Pneimoniju ierosina dažādi mikroorganismi, piemēram, vīrusi, baktērijas, sēnes, retāk parazīti. Aspirācija var izraisīt vai nu infekciozu aspirācijas pneimoniju, vai arī neinfekciozu ķīmisku pneimonītu. Daļā gadījumu ierosinātāju diagnostiski neizdodas noteikt. Iekaisuma process var skart atsevišķus plaušu apvidus vai izplatīties plašāk plaušu parenhīmā.

Klīniski pneimonija visbiežāk izpaužas ar klepu (nereti ar krēpām), paaugstinātu ķermeņa temperatūru, elpas trūkumu, sāpēm krūšu kurvī un vispārēju nespēku, tomēr simptomu smagums var būt ļoti atšķirīgs. Slimības gaita variē no vieglas līdz dzīvībai bīstamai, un to būtiski ietekmē izraisītājs, pacienta vecums, imūnsistēmas stāvoklis un blakusslimības. Pēc izcelsmes un klīniskā konteksta pneimoniju iedala vairākos veidos, tostarp sabiedrībā iegūtā, stacionārā iegūtā un ar mākslīgo elpināšanu saistītā pneimonija, kas atšķiras gan pēc izraisītājiem, gan diagnostikas un ārstēšanas pieejas.

No sabiedrības veselības viedokļa pneimonija ir viena no nozīmīgākajām infekcijas slimībām pasaulē. Tā ir biežs hospitalizācijas un mirstības cēlonis, īpaši bērniem, gados vecākiem cilvēkiem un personām ar hroniskām slimībām vai novājinātu imunitāti. Pneimonijai ir būtiska ietekme uz veselības aprūpes sistēmām, jo tā prasa savlaicīgu diagnostiku, ārstēšanu ar pretmikrobu līdzekļiem un profilaktiskus pasākumus, tostarp vakcināciju. Tādējādi pneimonija ir nozīmīgs klīnisks un epidemioloģisks izaicinājums gan individuālā, gan sabiedrības līmenī.

 Definīcija un klasifikācija 
Pneimonija ir apakšējo elpceļu infekcija, kurai raksturīgs infekciozs plaušu parenhīmas iekaisums, visbiežāk skarot alveolas un distālos bronhiolus. Iekaisuma laikā alveolas piepildās ar iekaisuma eksudātu, mikroorganismiem un iekaisuma šūnām, kā rezultātā tiek traucēta gāzu apmaiņa un samazināta elpošanas efektivitāte. Pneimonija var noritēt kā patstāvīga slimība vai attīstīties kā komplikācija citām infekcijām un sistēmiskām saslimšanām. Tā nav viena homogēna slimība, bet gan klīnisku sindromu grupa, tādēļ medicīnā pneimoniju klasificē pēc vairākiem kritērijiem, bieži tos kombinējot.

 Pēc infekcijas iegūšanas apstākļiem
 Sabiedrībā iegūta pneimonija (, CAP) — attīstās ārpus ārstniecības iestādes vai pirmajās 48 stundās pēc hospitalizācijas, ja infekcija nav saistāma ar uzturēšanos stacionārā.
 Nozokomiāla pneimonija jeb stacionārā iegūtā pneimonija (hospital-acquired pneumonia, HAP) — rodas vismaz 48 stundas pēc uzņemšanas slimnīcā un nebija klātesoša hospitalizācijas brīdī. Biežākie izraisītāji ir gramnegatīvās nūjiņas (klebsiella, legionella, zarnu nūjiņas, Proteus, pseidomonas, zeltainais stafilokoks). Ar to saslimst 0,5—1% hospitalizēto personu un īpaši bieži (15—20%) intensīvās terapijas nodaļu slimnieki.
 Ventilatoru asociētā pneimonija (ventilator-associated pneumonia, VAP) — nozokomiālās pneimonijas apakšgrupa, kas attīstās pacientiem pēc intubācijas un mākslīgās plaušu ventilācijas uzsākšanas.
 Ar veselības aprūpi saistītā pneimonija (healthcare-associated pneumonia, HCAP) — vēsturiski lietots apzīmējums pacientiem ar pneimoniju un nesenu intensīvu kontaktu ar veselības aprūpes sistēmu (piemēram, nesena hospitalizācija, ilgstoša aprūpe, hemodialīze). Mūsdienu klīniskajās vadlīnijās šī kategorija bieži vairs netiek lietota, jo tā ne vienmēr precīzi prognozē multirezistentu ierosinātāju risku; tā vietā uzsver individuālus riska faktorus un lokālos rezistences datus.

Šāds iedalījums ir būtisks, jo dažādās grupās atšķiras iespējamie ierosinātāji un ārstēšanas pieeja.

 Pēc izraisītāja (etioloģijas)
 Bakteriāla pneimonija — visbiežāk sastopamā forma; sabiedrībā iegūtās pneimonijas gadījumā bieži ierosinātāji ir pneimokoks (Streptococcus pneumoniae), Pfeifera nūjiņa (Haemophilus influenzae) un tā dēvētie atipiskie ierosinātāji, piemēram, mikoplazmas (Mycoplasma pneumoniae) un hlamīdijas (Chlamydia pneumoniae).Sadzīvē iegūta pneimonija. I daļa  Mazjānis I., Tirāns E., Leimane V., Krūmiņa A., Sīmanis R. "Doctus", Septembris 2007
 Vīrusu pneimonija — bieži saistīta ar elpceļu vīrusiem, piemēram, gripas vīrusiem.
 Sēnīšu pneimonija — pārsvarā sastopama pacientiem ar novājinātu imunitāti; nereti norit hroniskāk.
 Parazitāra pneimonija — reta, raksturīga noteiktiem epidemioloģiskiem apstākļiem.
 Aspirācijas pneimonija — attīstās pēc kuņģa vai mutes dobuma satura aspirācijas, biežāk pacientiem ar samaņas vai rīšanas traucējumiem; raksturīgi anaerobie ierosinātāji, piemēram, Bacteroides, Prevotella un Fusobacterium, un tā var komplicēties ar plaušu abscesu vai empiēmu.

Etioloģiskā klasifikācija ir būtiska mērķtiecīgas terapijas izvēlei.

 Pēc klīniskās gaitas
 Akūta pneimonija — tipiskākais variants ar strauju simptomu un radioloģisko izmaiņu attīstību; vairumā gadījumu regresē nedēļu laikā atbilstošas ārstēšanas vai imūnās atbildes gaitā.
 Persistējoša vai hroniska pneimonija — terminu lietojums avotos atšķiras; persistējošu pneimoniju bieži definē kā simptomu un radioloģisku atradņu saglabāšanos ilgāk par 4 nedēļām, savukārt hronisku pneimoniju — kā infekciozu procesu, kas ilgst ≥6 nedēļas, biežāk saistītu ar lēni augošiem ierosinātājiem, piemēram, sēnēm vai mikobaktērijām.

 Pēc slimības smaguma
Pneimoniju iedala vieglā, vidēji smagā un smagā formā. Smaguma pakāpes novērtējums balstās uz klīniskajiem simptomiem, elpošanas mazspējas pazīmēm, laboratoriskajiem un radioloģiskajiem rādītājiem, kā arī nepieciešamību pēc hospitalizācijas vai intensīvās terapijas. Klīniskajā praksē izmanto arī prognozes skalas, piemēram, CURB-65, kuras jāinterpretē kopā ar klīnisko spriedumu. Īpaši izdala smagu sabiedrībā iegūtu pneimoniju, ko bieži definē pēc Infectious Diseases Society of America un American Thoracic Society kritērijiem, piemēram, septisks šoks ar vazopresoru nepieciešamību vai elpošanas mazspēja ar mehānisku ventilāciju. Smaguma pakāpes novērtējums ir izšķirošs prognozes noteikšanai un ārstēšanas taktikas izvēlei.

 Atsauces 

 Ārējās saites 



Kategorija:Infekcijas slimības
Kategorija:Pulmonoloģija