Ķīniešu valoda

Ķīniešu valoda (汉语, ) ir sinotibetiešu valodu saimes atzars un vienlaikus valodu kopums, kas vēsturiski attīstījies Austrumāzijā un ir cieši saistīts ar Ķīnas civilizācijas kultūras, politiskajām un rakstības tradīcijām. Šīm valodām raksturīga zilbiska struktūra, attīstīta intonāciju sistēma un kopīga logogrāfiska rakstība, kuras pamatā ir ķīniešu rakstzīmes. Tieši šo pazīmju kopums piešķir ķīniešu valodām īpašu vietu pasaules valodu kontekstā. Pēc runātāju skaita ķīniešu valodu kopums ir visplašāk lietotais pasaulē. Ar dažādām ķīniešu valodas formām dzimtajā vai otrajā valodā runā vairāk nekā miljards cilvēku, galvenokārt Ķīnā, Taivānā un Singapūrā, kā arī plašajās ķīniešu diasporās citās valstīs. Piemēram, tikai mandarīnu ķīniešu valodai dažādos avotos tiek minēti aptuveni 1,1–1,2 miljardi kopējo runātāju. Šī plašā izplatība nosaka ķīniešu valodas ievērojamo globālo nozīmi saimniecībā, diplomātijā, zinātnē un starpkultūru komunikācijā. Standarta ķīniešu valoda ir arī viena no sešām Apvienoto Nāciju Organizācijas oficiālajām valodām.

Valodniecības izpratnē ķīniešu valoda nav viena vienota valoda, bet gan radniecīgu valodu un dialektu kopums, kuru savstarpējā saprotamība bieži ir ierobežota vai pat neiespējama. Šajā kopumā ietilpst, piemēram, mandarīnu, vu, jue (kantoniešu), miņu, hakka, sjanu, gaņu un citas valodas; to savstarpējās saistībā nereti tiek salīdzinātas ar atšķirīgām romāņu valodām. Lai gan šīs valodas būtiski atšķiras fonētikā, leksikā un gramatikā, tās vieno kopīga rakstības sistēma un vēsturiska izcelsme. Ikdienas un administratīvā lietojumā ar jēdzienu “ķīniešu valoda” bieži saprot tieši standarta ķīniešu valodu (mūsdienu standarta mandarīnu), kas kalpo kā kopējā saziņas valoda Ķīnā un starptautiskajā vidē. Savukārt mūsdienu valodniecībā ķīniešu valodas tiek aplūkotas kā iekšēji daudzveidīgs valodu kopums. Starptautiskajos valodu kodēšanas standartos ķīniešu valoda nereti tiek reģistrēta kā makrovaloda, piemēram, ISO 639-3 kods ir zho, kas aptver vairākas atsevišķi kodētas ķīniešu valodas.

 Nosaukums un etimoloģija 
Ķīniešu valodas apzīmēšanai pašā ķīniešu valodā paralēli tiek lietoti vairāki termini, kuru nozīme un lietojums ir atkarīgs no vēsturiskā, politiskā un sociolingvistiskā konteksta. Šie apzīmējumi akcentē dažādus aspektus — etnisko piederību, rakstību, kā arī “ķīniešu” jēdzienu kā kultūrtelpas kategoriju — un to lietojums praksē var atšķirties atkarībā no reģiona un situācijas. Viens no visizplatītākajiem terminiem ir  (Hànyǔ), kas burtiski nozīmē “haņu valoda” un uzsver saikni ar haņu tautu kā lielāko etnisko grupu Ķīnā. Šis apzīmējums bieži tiek lietots valodniecībā, runājot par runāto ķīniešu valodu kopumā vai kā vispārīgu terminu valodu kopai, īpaši salīdzinājumā ar citām Ķīnas teritorijā lietotajām valodām.

Termins 中文 (Zhōngwén) burtiski nozīmē “ķīniešu rakstība” vai “ķīniešu rakstītais (teksts)”. Vēsturiski tas galvenokārt saistīts ar rakstīto valodu un kultūras tradīciju, taču ikdienas saziņā tas bieži funkcionē arī kā vispārīgs apzīmējums “ķīniešu valodai”, īpaši izglītības, rakstības un tekstu kontekstā. Kontinentālajā Ķīnā praksē bieži sastopams pretstatījums starp “runāto” Hànyǔ un “rakstīto” Zhōngwén, vienlaikus abus lietojot arī kā vispārīgus apzīmējumus ķīniešu valodai. Apzīmējums  (Huáyǔ) burtiski nozīmē “ķīniešu (hua) valoda” un mūsdienās visbiežāk tiek saistīts ar standartizēto mandarīnu valodu ārpus kontinentālās Ķīnas, īpaši Dienvidaustrumāzijā, piemēram, Singapūrā. Šis termins bieži tiek izmantots, lai uzsvērtu etnisko un kultūras kopību, izvairoties no tiešas politiskas sasaistes ar Ķīnas valsti; tas ir sastopams arī Taivānā.

Reģionāli terminoloģija atšķiras. Kontinentālajā Ķīnā dominē Hànyǔ un Zhōngwén. Taivānā standarta mandarīna paveidu tradicionāli dēvē par 國語 (Guóyǔ). Izglītības sistēmā valodas un literatūras priekšmets bieži tiek apzīmēts kā 國語文; ir izplatīts arī termins 國文 (īpaši vidējās/augstākās izglītības un “literatūras/valodas” priekšmeta) kontekstos, taču nosaukumu lietojums var variēt pēc iestādes un posma. Singapūrā valsts valodas politikā nostiprinājies termins Huáyǔ, kas cieši saistīts ar 1979. gadā uzsākto Speak Mandarin Campaign. Ķīniešu diasporā, īpaši Dienvidaustrumāzijas reģionā, Huáyǔ nereti tiek skaidrots kā aizjūras ķīniešu kopienu kopīgā saziņas valoda, ko konceptuāli mēdz nošķirt no Ķīnā lietotā standarta.

Latviešu valodā vispārpieņemtais apzīmējums ir ‘ķīniešu valoda’, kas aptver visu šo valodu kopumu neatkarīgi no iekšējām terminoloģiskajām atšķirībām un nereti tiek lietots kā jumta termins vairākām sinotibetiešu saimes valodām. Līdzīga pieeja sastopama arī daudzās citās valodās, piemēram, angļu Chinese, vācu Chinesisch vai franču chinois. Šie apzīmējumi ir ārējas valodnieciskas kategorijas, kas vienkāršo sarežģīto ķīniešu valodu iekšējo struktūru, pielāgojot to starptautiskai lietošanai.

 Valodu klasifikācija 
Valodniecībā ķīniešu valodas tiek klasificētas kā atsevišķs atzars sinotibetiešu valodu saimē, kas ir viena no lielākajām un strukturāli daudzveidīgākajām valodu saimēm pasaulē un aptver simtiem valodu Austrumāzijā, Dienvidaustrumāzijā un daļā Dienvidāzijas. Šajā saimē ķīniešu valodas veido vienu no demogrāfiski nozīmīgākajām grupām līdzās tibetiešu un birmiešu valodu kopām. Sinotibetiešu saimes iekšējā uzbūve tradicionāli bieži aprakstīta ar divdaļīgu modeli, kur ķīniešu valodas tiek pretstatītas tibetiešu–birmiešu valodu kopumam, tas ir, “ne-ķīniešu” valodu masīvam. Tomēr šāds dalījums mūsdienu valodniecībā tiek kritiski pārskatīts. Terminam tibetiešu–birmiešu nereti ir tehniska nozīme, aptverot visas sinotibetiešu valodas ārpus ķīniešu valodu atzara, un precīzs ģenealoģiskais “koka” modelis joprojām ir aktīvu zinātnisku diskusiju objekts.

Attiecības starp ķīniešu valodām un citām sinotibetiešu valodām ir sarežģītas. No vienas puses, ir konstatējamas kopīgas iezīmes, piemēram, pārsvarā zilbiska vārdu struktūra, intonācijas izmantošana daļā valodu un rekonstruējami kopīgi leksikas elementi, kas liecina par kopīgu izcelsmi. No otras puses, ķīniešu valodām raksturīgā attīstītā intonāciju sistēma, ļoti vāja morfoloģija un nepārtraukta rakstības tradīcija tās būtiski atšķir no daudzām tibetiešu–birmiešu valodām, kurās biežāk sastopama bagātāka morfoloģija un atšķirīgi fonoloģiskie principi. Šo iemeslu dēļ daļa pētnieku uzskata, ka ķīniešu atzara iekšējā vienotība ir skaidrāk definējama nekā visas sinotibetiešu saimes kopējā struktūra. Ķīniešu valodu iekšējā klasifikācija tradicionāli balstās uz lielām dialektu jeb valodu grupām, kuru savstarpējā saprotamība bieži ir zema vai pat neiespējama. Enciklopēdiskajā literatūrā nereti izdala plašu pretstatījumu starp ziemeļu grupu (mandarīnu) un dienvidu grupām, uzsverot, ka dienvidos valodu daudzveidība ir ievērojami lielāka. Pie galvenajām valodām parasti pieskaita mandarīnu, vu, jue (kantoniešu), miņu, hakka, sjanu un gaņu valodas, taču pastāv arī detalizētākas klasifikācijas shēmas, kurās atsevišķi izdala, piemēram, dzjiņjui, huidžou, pinhua un citas valodas. Šo grupu robežas nav stingri noteiktas un bieži tiek definētas, balstoties dialektoloģiskajās izoglosās un vēsturiskās fonoloģijas kritērijos.

Jautājums par “dialektu” statusu ir terminoloģiski un sociopolitiski jutīgs. Ķīnā vietējos paveidus bieži apzīmē ar terminu 方言 (fāngyán), ko ikdienas tulkojumā nereti atveido kā “dialekti”. Tomēr valodniecības skatījumā daudzi no šiem paveidiem ir savstarpēji nesaprotami un līdz ar to bieži tiek traktēti kā atsevišķas valodas vienas valodu saimes ietvaros. Šo spriedzi starp zinātnisko klasifikāciju un sociālo tradīciju atspoguļo arī starptautiskā standartizācija. ISO 639-3 sistēmā ķīniešu valoda ir definēta kā makrovaloda (kods: zho), kas aptver vairākas atsevišķi kodētas ķīniešu valodu grupas. Tādējādi ķīniešu valodu klasifikācija ilustrē plašāku valodniecības problēmu, kur ģenealoģiskie un strukturālie kritēriji ne vienmēr sakrīt ar vēsturiskajām tradīcijām, politisko praksi un runātāju pašidentifikāciju.

 Skatīt arī 
 Mandarīnu valoda
 Ķīniešu rakstzīmes

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Ieva Valeine, Paula Gulbinska, Sandra Kropa (2017. gada 2. februāris). Lielās ķīniešu un mazās latviešu valodas saistība. Zināmais nezināmajā. Latvijas Radio 1. Lsm.lv. Skatīts: 2017. gada 4. feburārī.