Bar Kohbas sacelšanās

Bar Kohbas sacelšanās, saukta arī par otro romiešu–jūdu karu, bija Jūdejas provinces ebreju sacelšanās pret Romas impēriju un norisinājās no 132. līdz 135. gadam.

Sacelšanās vadonis Simons Bar Kohba daudzu atbalstītāju acīs bija mesija, kas atjaunos ebreju valsts neatkarību. Dumpiniekiem divus gadus izdevās noturēties pret masīvu romiešu pārspēku, taču beigās sacelšanās tika sakauta, Jeruzaleme atkal nolīdzināta ar zemi un ebrejiem tika aizliegts tajā uzturēties.

Agrīnie kristieši, kuru liela daļa bija ebreji, Bar Kohbas mesiānisko sacelšanos neatbalstīja. Arī viņus romieši padzina no Jeruzalemes, un pēckara posmā atšķirība starp abām reliģijām tika uzsvērta aizvien noteiktāk.

 Sacelšanās iemesli 
Pēc romiešu–jūdu kara beigām romieši veltīja daudz pūļu dumpīgās provinces nomierināšanai. Līdzšinējā prokuratora vietā provinci pārvaldīja pretors, un tajā tika dislocēts vesels leģions — X Fretensis.

130. gadā imperators Adriāns apmeklēja Jeruzalemes drupas. Viņš apsolīja pilsētu atjaunot, taču ebreji jutās pievilti, kad cerētās ebreju galvaspilsētas vietā romieši sāka celt klasiskā stila metropoli un svētā Jeruzalemes tempļa vietā uzcelt templi romiešu dievam Jupiteram.

Provincē tika izvietots papildu leģions VI Ferrta, un 131. gadā pēc svinīgas ceremonijas tika uzsākti jaunās pilsētas — Aelijas Kapitolīnas — celtniecības darbi.

Saspīlējums vēl vairāk palielinājās pēc tam, kad 132. gadā Adrians ebrejiem aizliedza veikt reliģisko apgraizīšanās rituālu.

 Sacelšanās panākumi 
Bar Kohbas spēkiem izdevās atgriezt Jeruzalemi no galvenajiem romiešu spēkiem un ieņemt to. Tika izveidota ebreju valsts, kas pastāvēja nedaudz vairāk par diviem gadiem. Bar Kohba pieņēma titulu Nasi Israel (Izraēlas princis).

Bar Kohbas atbalstītājs rabīns Akiva vadīja Sanhedrinu, un, visticamāk, rituālā upurēšana Tempļa kalnā tika atjaunota.

 Romiešu reakcija 
Sacelšanās romiešus pārsteidza. Adrians sacelšanās apspiešanu 133. gadā uzticēja karavadonim Sekstam Jūlijam Severam, kurš tobrīd pārvaldīja Britāniju — provinci impērijas otrā malā. Divpadsimt leģionus liels karaspēks tika organizēts no visas impērijas teritorijas, un tā kopskaits pārsniedza to armiju, kas bija Vespasiāna un Tita rīcībā romiešu–jūdu kara laikā.

135. gada vasarā romiešiem izdevās gūt uzvaru. Bar Kohba zaudēja Jeruzalemi un patvērās Betaras cietoksnī, kur pēdējie dumpinieku spēki tika aplenkti un iznīcināti. Pēc romiešu vēsturnieka Kasija Diona datiem, tika nogalināti 580 000 ebreju, iznīcinātas 50 pilsētas un 985 ciemati. Taču arī romiešu zaudējumi bija ievērojami. Vēsturnieki uzskata, ka ebreju dumpiniekiem izdevās iznīcināt visu XXII leģionu. Kasijs Dions raksta, ka lielo romiešu zaudējumu dēļ savā uzvaras ziņojumā Romas Senātam imperators Adrians neizmantoja tradicionālo frāzi “Es un armija esam pie veselības”.

Uzskatot, ka nebeidzamo dumpju cēlonis ir jūdaisms, Adrians mēģināja to iznīcināt. Tika aizliegta Toras studēšana, ebreju lunārā kalendāra izmantošana. Ievērojami rabīni, tai skaitā rabīns Akiva, tika sodīti ar nāvi. Svētais Toras rullis tika sadzedzināts Tempļa kalnā. Bijušā Jeruzalemes tempļa vietā tika uzstādītas Adriāna un Jupitera statujas un atsākta romiešu pilsētas Aelijas Kapitolīnas celtniecība.

Pat Jūdejas vārds tika izdzēsts no kartes: provinces nosaukums tika nomainīts uz Sīriju Palestīnu (Syria Palaestina), kopš tā laika romieši ar vārdu “Palestīna” apzīmēja vēsturiskās Jūdejas, Galilejas un Samārijas provinces.

Aish.com raksts par Bar Kohbas sacelšanos
 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Sacelšanās
Kategorija:Senā Roma
Kategorija:Izraēlas vēsture