Abatija

Abatija (, no  — 'tēvs') ir mūku ordenim piederošs katoļu klosteris, ko vada abats (vīriešu klosteris) vai abate (sieviešu klosteris) un kas pakļaujas bīskapam, retāk tieši Romas pāvestam. Atsevišķas abatijas, kas nav pakļautas vietējam bīskapam, kopā ar savu teritoriju un garīdzniekiem veido atsevišķās () vai teritoriālās abatijas (). 
Cilvēkus, kuri uzturas šajos klosteros sauc par mūkiem vai mūķenēm.
Par abatiju sauc arī celtni, kas kādreiz bijusi klostera baznīca (piemēram, Vestminsteras abatija Londonā).

 Vēsture 
Pirmā katoļu abatija ir Benediktiešu ordenis, kas tika izveidota 6. gadsimtā, Itālijas pilsētā Montekazino.

Lielākie un bagātākie klosteri feodālajā Rietumeiropā bieži izmantoja savu lielo ietekmi un autoritāti sabiedrībā, tiem bija nozīmīga ekonomiskā loma un tie zīmīgi iespaidoja reliģiozo un laicīgo politiku. Abatijas bija galvenās Rietumeiropas kultūras glabātuves, kur tika saglabāti un pārrakstīti senie raksti, pierakstītas hronikas un norisinājās apmācības. Abatijas iespaidoja Eiropas arhitektūras attīstību: pirmie romānikas paraugi parādījās Klūnijas abatijā, bet gotikas — Sendenijas abatijā.

16.—17. gadsimtā abatijas pamazām sāka zaudēt ietekmi uz Eiropas valstu sabiedrisko dzīvi. Daudzas abatijas tika likvidētas, bet dažas turpina pastāvēšanu līdz mūsdienām.

Katoļu "Kanonisko likumu kodekss" (1983) pielīdzināja abatijas pie klosteriem.

 Skatīt arī 
 Klosteris
 Abats

 Ārējās saites 

Kategorija:Klosteri
Kategorija:Romas katoļu baznīca