Veģetārisms reliģijā

Veģetārisms un reliģija ir cieši saistīti vairākās austrumu reliģiski filosofiskajās mācībās, piemēram, hinduismā, džainismā un budismā. Džainismā veģetārisms ir obligāts, hinduismā un Mahājānas budismā to aizstāv daži ietekmīgi svētie raksti un reliģiskās autoritātes.Tähtinen, Unto: Ahimsa. Non-Violence in Indian Tradition, London 1976, p. 107-111; Religious Vegetarianism From Hesiod to the Dalai Lama, ed. Kerry S. Walters and Lisa Portmess, Albany 2001, p. 37-91. Salīdzinoši tādās reliģijās kā jūdaisms, kristietība un islāms veģetāru uzturu neatbalsta galvenās autoritātes. Tomēr kristietībā ir atsevišķi atzari, kas atzīst veģetārismu balstoties reliģiskos argumentos.Religious Vegetarianism From Hesiod to the Dalai Lama p. 123-167; Iacobbo, Karen and Michael: Vegetarian America. A History, Westport (CT) 2004, p. 3-14, 97-99, 232-233.
Citas konfesijas, kas aizstāv nepieciešamību izvēlēties veģetāru uzturu, ir Septītās dienas adventisti, rastafari un Harē Krišnas kustība.

 Indijas izcelsmes reliģijas 

 Budisms 
Kopumā budismā nav aizlieguma ēst gaļu, tomēr pirmais no budisma ētikas pamatprincipiem ir aizliegums nogalināt cilvēku vai jebkuru citu dzīvnieku (ahimsas jeb nevardarbības princips). Daudzi budisti šo principu izprot kā pienākumu izvairīties no gaļas ēšanas, taču pastāv arī citas interpretācijas. Buda esot nošķīris dzīvnieka nogalināšanu no gaļas ēšanas, uzsverot, ka slikts ir nevis tas, ko ēdam, bet amorālā rīcība, ar kuras palīdzību ēdiens iegūts. Vienubrīd Buda esot īpaši atteicies atbalstīt veģetārismu un Pali kanonā minēts, ka Buda vairākos gadījumos ir ēdis gaļu. Tomēr pastāvēja noteikumi, kas liedza ēst atsevišķu veidu gaļu, piemēram, cilvēku, leopardu vai ziloņu. Arī mūkiem ir aizliegts ēst gaļu, ja tie ir pieredzējuši šī dzīvnieka nāvi vai, ja zina, ka tas ticis nogalināts īpaši viņiem.What the Buddha Said About Eating Meat
Vairākās Mahājānas sūtrās Buda kritizē gaļas ēšanu. Mahājānas Mahaparinirvana sūtrā Buda norāda, ka "gaļas ēšana iznīcina līdzjūtības iedīgļus" un piebilst, ka viņš aizliedz jebkura veida gaļas ēšanu, pat ja dzīvnieks atrasts jau miris. Garš Lankavatara sūtras fragments liecina, ka Budas uzskati ir bijuši par labu veģetārismam, jo justspējīgo būtņu miesas ēšana, viņaprāt, nav saskaņojama ar Bodisatvas uzdevumu vairot līdzjūtību.Lankavatara Sutra & The Faults of Eating Meat — 1/8 Arī vairākās citās Mahājānas sūtrās tiek uzsvērts aizliegums ēst gaļu.
Buda esot norādījis, ka, lai saglabātu tīrību, bodisatvam nevajadzētu lietot ne tikai gaļu, bet arī piena produktus, ādas, kažokādas un zīda apģērbu. Tikai tad cilvēks varot būt "patiešām brīvs". Mūsdienās šāds dzīvesveids ir raksturīgs vegāniem.

Tiek uzskatīts, ka nogalinot dzīvniekus un ēdot gaļu tiek vienlaikus pārkāpti vairāki budisma principi. Nogalinot justspējīgas būtnes tiek traucēts to ceļš uz nirvānu. Saskaņā ar uzskatu, ka visas būtnes ir vienota veseluma daļas, nogalinot tiek kaitēts arī sev. Turklāt tādējādi tiek radīta slikta karma, kas var radīt jaunas ciešanas. Nogalinot tiek vairotas arī ciešanas, kas rodas nāves un atdzimšanas ciklā.

Sava veida risinājums šai problēmai radās, kad indiešu tradīciju motivētie mūki pārcēlās uz Ķīnas teritoriju. Tur tiem uzradās atbalstītāji, kas ziedoja nevis pārtiku, bet naudu. No tā laika ķīniešu mūki un tie, kas sāka apdzīvot ziemeļu teritorijas, iekopa paši savus zemes gabalus un iegādājās visu pārējo uzturā nepieciešamo tirgū. Līdzīgu risinājumu rada arī citi kalnaino reģionu, piemēram, Tibetas, budisti, kas par miesniekiem algoja musulmaņus.A Buddhist View of IslamMuslim-Buddhist Clashes In Ladakh: The Politics Behind The 'Religious' Conflict

Viduslaiku Japānā budistu veģetārismu pamatojošā filosofija nostiprinājās Kamakuras periodā, kad tā sāka izplatīties zemnieku vidū. Cilvēki, kas bija iesaistīti nokauto dzīvnieku un to ķermeņa daļu tirdzniecībā, tika pakļauti diskriminācijai. Tika uzskatīts, ka šie cilvēki ir pret budisma nenogalināšanas principu.Ishige, Naomichi. The History and Culture of Japanese Food, New York: Columbia University Press, 2001, p. 58. 

 Mūsdienu budistu attieksme 
Mūsdienās budistu attieksme pret veģetārismu dažādās pasaules vietās ir atšķirīga. Korejā, Ķīnā un Vjetnamā mūki parasti neēd gaļu. Japānā ir novirzieni, kuros neēd gaļu, bet lielākajā daļā novirzienu ēd. Teravādas budistiem Šrilankā un Dienvidaustrumāzijā esot ļauts lietot gaļu, ja vien nepastāv aizdomas, ka dzīvnieks nogalināts tieši viņu dēļ. Taivānā mūki, mūķenes un vairums laju nelieto dzīvnieku izcelsmes produktus un smakojošos dārzeņus (piemēram, ķiplokus un sīpolus). Kaut arī, piemēram, XIV Dalailama, runājot par veģetārismu, ir norādījis: "Tas ir brīnišķīgs. Mums noteikti ir jāveicina veģetārisms",His Holiness the Dalai Lama, Buddha Heart, Buddha Mind: Living the Four Noble Truths, 2000 Tibetā un citur augstkalnu reģionos, kur dārzeņu audzēšana ir īpaši sarežģīta, veģetārisms ir maz izplatīts.

 Hinduisms 
Vairumā galveno hinduisma virzienu veģetārisms tiek uzskatīts par ieteicamu. Tam ir ētiski, reliģiski un ar veselību saistīti iemesli: nevardarbības princips, kas tiek attiecināts uz dzīvniekiem; vēlme piedāvāt dievībām tikai "tīru" (veģetāru) ēdienu, lai saņemtu to atpakaļ kā prasādu; un pārliecība, ka neveģetāra pārtika ir kaitīga prāta spējām un garīgai attīstībai. Nevardarbības princips ir kopīgs visiem hinduisma virzieniem, kas praktizē veģetārismu, bet abi pārējie aspekti dažādos virzienos atšķiras.

 Nevardarbības princips 
Nevardarbības principa attiecināšana uz dzīvniekiem ir saistīta ar vēlmi izvairīties no negatīvām karmiskām sekām, kas rodas vardarbības rezultātā. Hinduisti uzskata, ka šīs sekas skar ne tikai miesnieku, mednieku un makšķernieku, bet arī gaļas vai zivs ēdāju.Tähtinen p. 1-13, 38-43, 104-111; Schmidt, Hanns Peter: The Origin of Ahimsa, in: Mélanges d'Indianisme à la mémoire de Louis Renou, Paris 1968, p. 625-655; Alsdorf, Ludwig: Beiträge zur Geschichte von Vegetarismus und Rinderverehrung in Indien, Wiesbaden 1962, p. 575-577. Jautājumi par reliģiskiem pienākumiem pret dzīvniekiem un negatīvu karmu, kas rodas vardarbības (himsa) rezultātā, tiek detalizēti apspriests hindu svētajos rakstos un reliģiskas ievirzes tekstos par tieslietām.

Hindu svētie raksti tiek saistīti ar vēdisko periodu, kas, pēc mūsdienu vēsturnieku domām, attiecināms uz laika posmu līdz aptuveni 500. gadam p.m.ē. Vēdiskajā sabiedrībā gaļas ēšana nebija aizliegta, taču to ierobežoja specifiski noteikumi. Dažos nozīmīgos svētajos rakstos vardarbība pret mājdzīvniekiem ir aizliegta, izņemot upurēšanu rituālos. Šādu skatījumu pauž Mahābhārata (3.199.11-12Pēc citas numerācijas 3.199 ir 3.207.; 13.115; 13.116.26; 13.148.17), Bhāgavata Purāna (11.5.13-14) un Čandogja Upanišada (8.15.1) kā arī pazīstamais reliģisko un juridisko principu teksts Manu Smriti (5.27-44). Šajos tekstos tiek nosodīta dzīvnieku nogalināšana un gaļas ēšana, izņemot gadījumus, kad to veic priesteri upurēšanas rituālu ietvaros. Mahābhāratā karotāju kastai (kšatrijiem) ir atļauts medīt un ēst gaļu, "kas iegūta pateicoties drošsirdībai" (13.115.59-60; 13.116.15-18), taču šāda rīcība ir aizliegta eremītiem jeb reliģiozajiem vientuļniekiem, jo tiem jābūt pilnībā nevardarbīgiem, lai nekavētu garīgo attīstību.Alsdorf p. 592-593.

Manu Smriti (5.27-55) un Mahābhāratā (12.260Mahābhārata 12.260. Pēc citas numerācijas 12.260 ir 12.268.; 13.115-116; 14.28) ir garas debates par rituālās nogalināšanas un tai upurēto dzīvnieku miesas ēšanas pieļaujamību. Mahābhāratā gan gaļas ēdāji, gan veģetārieši piedāvā dažādus argumentus, lai pamatotu savus viedokļus. Bez debatēm par mājdzīvniekiem tur ir arī garas pārrunas, kurās mednieki aizstāv medīšanu un gaļas ēšanu.Mahābhārata 3.199. Pēc citas numerācijas 3.199 ir 3.207. Šie teksti parāda, ka nevardarbības idejas aizstāvji kritizējuši gan rituālo nogalināšanu, gan medības un ka šo darbības veidu pieņemamība bija diskutabla.Alsdorf p. 572-577 (par Manu Smriti) and p. 585-597 (par Mahābhāratu). Mūsdienu hinduismā vēdisko tekstu ietekmē nokaušana ir praktiski izzudusi.

 Garīgie aspekti 
Dažās tradīcijās — īpaši vaišnavismā — ir būtiski, ka pirms ēšanas jebkurš ēdiens tiek piedāvāts izvēlētajai dievībai — tādējādi ēdiens pārtop par prasādu.Bhagavad-Gīta 3.13 . Šo noteikumu strikti ievēro Bhakti jogas skolas mācekļi — saskaņā ar priekšrakstiem, kurus tie ievēro, par prasādu var būt tikai veģetārs ēdiens.Mahābhārata 12.257 (Pēc citas numerācijas 12.257 ir 12.265); Bhagavad-Gīta 9.26; Bhāgavata Purāna 7.15.7.

Veģetārisms ir obligāts arī hatha jogas praktizētājiem.Gherand Samhita 5.17-21. Tie seko norādījumiem, kas pausti Bhagavad-GītāBhagavad-Gīta 17.7-10 . par to, ka jāēd tikai augstas kvalitātes ēdiens, jo uzskata, ka ēdiens var ietekmēt personību, garastāvokli un psihi. Ir teikts, ka gaļa vairo slinkumu, nezināšanu un rada nevēlamu mentālu stāvokli tamas ("tumsība", "tumsonība"), savukārt veģetārs uzturs tiek uzskatīts par garīgo attīstību veicinošu, jo tas vairo vēlamās (satviskās) īpašības.

 Būtiski fragmenti svētajos rakstos 

 Pašreizējā situācija 
Mūsdienu Indijā hindu ēšanas paradumi variē atkarībā no kopienas vai kastas, kurai tie piederīgi kā arī atkarībā no reģiona. Vairums hindu veģetāriešu ir laktoveģetārieši — tie izvairās no olām, bet lieto pienu un piena produktus.

Saskaņā ar 2006. gadā veikta pētījuma datiem veģetārisms Indijas piekrastes štatos ir mazāk izplatīts, bet vairāk izplatīts tas ir iekšzemes štatos — rietumos un ziemeļos kā arī braminu vidū — no tiem 55% ir veģetārieši. Daudzi piekrastes iedzīvotāji ēd zivis. Īpaši Bengālijas hindu vidū ar dzejas, literatūras un mūzikas palīdzību ticis romantizēts priekšstats par zvejniekiem un zivju gaļas lietošanu pārtikā.

 Džainisms 

Džainismā nepieciešamība pēc veģetārisma tiek pamatota ar nevardarbības jeb ahimsas principu, tāpat kā budismā un hinduismā, tomēr džainismā šis princips ir striktāks. Jebkura rīcība, kas tieši vai netieši rosina nogalināšanu vai cita veida kaitēšanu, tiek uzskatīta par vardarbību (himsa), kas rada nevēlamu karmu. Ahimsas principa mērķis ir nepieļaut šādas karmas rašanos.Laidlaw, James: Riches and Renunciation. Religion, economy, and society among the Jains, Oxford 1995, p. 26-30, 191-195. Apmērs, kādā to izprot, hinduistu, budistu un džainistu vidū atšķiras. Džaini nevardarbību uzskata par vissvarīgāko reliģisko pienākumu (ahiṃsā paramo dharmaḥ — izteikums, kas nereti iegravēts džainu tempļos).Dundas, Paul: The Jains, second edition, London 2002, p. 160; Wiley, Kristi L.: Ahimsa and Compassion in Jainism, in: Studies in Jaina History and Culture, ed. Peter Flügel, London 2006, p. 438; Laidlaw p. 153-154. Tas ir obligāts priekšnoteikums, lai sasniegtu džainu augstāko mērķi — atbrīvošanos no pārdzimšanu cikla.Hemacandra, Yogashastra 2.31. Šis mērķis džainiem ir kopīgs ar budistiem un hinduistiem, taču viņu pieeja ir īpaši stingra prasībā pēc secīguma un vispusīguma. Viņu pedantiskā izvairīšanās no jebkādas vardarbības un īpaši ēdiena sakarā, būtiski nosaka viņu askētisko dzīvesveidu, kas ir īpaši raksturīga džainu identitātes iezīme.Laidlaw p. 154-160; Jindal, K.B.: An epitome of Jainism, New Delhi 1988, p. 74-90; Tähtinen, Unto: Ahimsa. Non-Violence in Indian Tradition, London 1976, p. 110; Dundas p. 176-177.

 Sikhisms 
Kaut arī sikhismā nav pienākuma atteikties no gaļas, reliģisku pasākumu laikā tiek pasniegts tikai veģetārs ēdiens, jo sikhu kopējā estuve ir atvērta jebkuram. Tā kā daudzās ticībās pastāv ierobežojumi attiecībā uz gaļas ēšanu, pagatavošanu u.tml. un šos ierobežojumus atzīst arī daļa sikhu, drošākā iespēja, pēc sikhu guru domām, ir pasniegt veģetāru ēdienu. Vairums sikhu uzskata, ka tiem jāizvairās tikai no tādu dzīvnieku gaļas, kas nogalināti rituālā veidā, piemēram, no halala un košera gaļas.Misconceptions About Eating Meat — Comments of Sikh Scholars by Sandeep Singh Brar

Sikhi uzskata, ka dvēselei pirms iemiesošanās cilvēkā var būt 8,4 miljoni iemiesošanos veidu dažādās citās dzīvības formās. Šīs dzīvības formas var būt minerāli, augi vai dzīvnieki, kurus sikhi savstarpēji nenošķir, bet nošķir tikai no cilvēka.Page 176 Sri Guru Granth Sahib Ji

Sikhu Guru Nānaks ir teicis, ka reliģijas kontekstā ir bezjēdzīgi vai muļķīgi diskutēt par gaļas ēšanas pieļaujamību.Page 1289 Sri Guru Granth Sahib Ji

 Ābramiskās reliģijas 
Ābramiskās reliģijas — jūdaisma, kristietības un islāma tradīcijas vieno saistība ar Ēdenes dārza sižetu, kurā atrodamas atsauces uz uztura veidu, kas līdzinās frutārismam:

Tomēr tikai neliela daļa no minēto tradīciju sekotājiem praktizē šādu uztura veidu. Tam par iemeslu varētu būt tas, ka pēc cilvēka krišanas grēkā Mozus grāmatā Noasam (iespējams, arī viņa pēctečiem) tiek atļauts ēst dzīvnieka miesu:

 Islāms 
Korānā ir atļauta dzīvnieku gaļas ēšana (Korāns 5:1)Encyclopedia of Religion and Nature, Islam, Animals, and Vegetarianism un kaut arī daži sūfisma virzieni ir praktizējuši veģetārismu, līdz šim nav bijis nopietnu Korāna interpretāciju, kas runātu par labu veģetārismam.

Muhamedam tiek piedēvēti vairāki izteicieni, kuri atbalsta veģetārismu un nosoda agresīvu attieksmi pret dzīvniekiem.Gabriel Cousens Conscious Eating, p. 399, North Atlantic Books, 2000, , 9781556432859

 Jūdaisms 
Rabīniskais jūdaisms kopumā ir pret atturību un iesaka baudīt lietas pareizā veidā. Attiecībā uz ēdienu šādu pamācību Jeruzalemes Talmūdā pauž fragments: "Cilvēkam būs jāatskaitās par visu, ko redzējis, bet nav ēdis"Kiddushin 4:12 (tas gan attiecas tikai uz atļautajiem jeb košera ēdieniem, nevis aizliegto pārtiku, piemēram, cūkgaļu).

Pēc atsevišķu jūdu klasisko komentētāju (meforshim) domām 1. Mozus grāmatā 1:29 rakstītais nozīmē, ka Dieva sākotnējā plānā cilvēks bijis veģetārietis un Dievs tikai vēlāk devis atļauju ēst gaļu cilvēka vājā rakstura dēļ. Citi komentētāji uzskata, ka cilvēki drīkst ēst dzīvniekus, jo Dievs Ādamam un Ievai ļāvis valdīt pār tiem.

Kopumā jūdaismā nav ticis veicināts veģetārisms. Tomēr atsevišķi prominenti rabīni ir veicinājuši pievēršanos veģetāram dzīvesveidam, piemēram, Palestīnas pirmais virsrabīns Ābrams Īzaks Kūks, viņa skolnieks Deivids Koens (zināms kā "Ha-Nazir") un Izraēlas virsrabīns Šlomo Gorens.

Rabīns Īzaks ha-Levi Hercogs ir teicis:

"Ideālajā variantā cilvēkam nevajadzētu ēst gaļu, jo viņa dēļ tiek atņemta dzīvība, ir jānonāvē dzīvnieku." Rabīns Milgroms uzskata, ka bauslis pret asinīm ir kā likums, kas atļauj cilvēkam "nodoties gaļas ēšanas baudai nekļūstot rupjam un nežēlīgam."

Dažas ortodoksālas autoritātes iebilst pret pievēršanos veģetārismam, ja tas notiek tāpēc, ka cilvēks atzīst dzīvnieku tiesības vai līdzīgu sekulāru ētisku apsvērumu dēļ. Pēc viņu domām, tādējādi tiek izjaukta hierarhija, kurā dzīvnieki ir pakļauti cilvēkam, turklāt tā rezultātā var tikt pazemināts cilvēka dievišķais statuss. Tomēr norādīts arī, ka veģetārisms ir pieļaujams pragmatisku apsvērumu vārdā, (piemēram, ja košera gaļa ir dārga vai nepieejama), veselības vai gaumes dēļ.Vegetarianism and Judaism

Daži uzskata, ka jūdaisma reliģisko likumu kopums halaha atzīst gaļas ēšanu Sabata un festivālu maltīšu ietvaros, tādēļ daļa ortodoksālo ebreju, kuri ikdienā ir veģetārieši, tomēr ēd gaļu šo svētku laikā.

Tie jūdi, kuri ir veģetārieši, izmanto vairākus argumentus, kas balstīti jūdaisma tradīcijā. Viens no tiem ir šāds — tā kā Ādamam un Ievai netika atļauts ēst gaļu un tā kā šī paša iemesla dēļ saskaņā ar pravietojumu "Mesiju laikmetā" visa pasaule būs veģetārieši, tad gaļas neēšana ir solis šī mērķa virzienā. Cits arguments — šehitas (rituālās nogalināšanas) likumi ir paredzēti, lai mazinātu dzīvnieku ciešanas taču šodienas industriālā lopkopība un ātrgaitas mehanizētās kautuves kā arī pat košera kautuves, pēc dažu autoritāšu domām, pietiekami neatbilst kritērijiem, lai uzskatītu gaļu par košeru. Trešais arguments ir par to, ka senie gudrie noteikuši festivālos ēst tikai olīvas lieluma gaļas gabalus, bet pat tad tas notika tāpēc, ka Talmūda laikos gaļa tika uzskatīta par būtisku uztura daļu (savukārt mūsdienu veģetārieši norāda uz zinātnes atzinumiem, ka tā nav).

 Būtiski fragmenti svētajos rakstos 
Pastāv uzskats, ka sākotnēji gaļas ēšana notikusi tikai kā daļa no dzīvnieku rituālās upurēšanas un vēlāk šī saistība aizmirsta.

 Kristietība 
Bībelē attiecībā uz veģetārismu ir atrodami visai pretrunīgi izteikumi. Gaļas ēšana kristiešiem ir atļauta, taču nav ieteicama.

Atsevišķi kristiešu mūku ordeņi ir atbalstījuši veģetārismu, piemēram, "tuksneša tēvi", trapisti, benediktieši un kartūzieši. Dažas kristiešu grupas, piemēram, Septītās dienas adventisti un kristīgie anarhisti uztver bibliskos pravietojumus par vispārēju veģetārismu (piemēram, Jesajas 11:6-7)Jesajas grāmata 11:6-7. "Tad vilks mājos pie jēra un pantera apgulsies pie kazlēna; teļš un jauns lauva, un trekni lopi būs kopā, un mazs zēns tos ganīs. Govs un lāču māte ganīsies kopā, un viņu bērni gulēs kopā, un lauva ēdīs salmus kā vērsis." burtiski un dod atbalsta veģetārismu kā vēlamu, bet ne obligātu. Tomēr vairums evaņģēlisko grupu šos pravietojumus neuzskata par tik svarīgiem un tā vietā, piemēram, norāda uz pravietojumiem par upurēšanu mesiju laikmetā — daudzos no tiem minēta arī gaļas ēšana, piemēram, Ecehiēla grāmatā 46:12Ecekiēla grāmata 46:12. "Bet, kad valdnieks upurē labprātīgi dedzināmo vai pateicības upuri, tad viņam jāatver rītu puses vārti; un viņam būs upurēt savu dedzināmo upuri un savu pateicības upuri, kā viņš to paradis darīt sabatā, un, kad viņš aiziet, vārtus būs aizvērt." un Trešajā Mozus grāmatā. 7:15-20.3. Mozus grāmata 7:15-20. "Kaujamā pateicības upura gaļa jāēd upura nešanas dienā, nekā no tās nevar atstāt nākamai dienai. Bet, ja upurē kāda solījuma dēļ vai labprātīgi, tad kaujamais upuris jāēd upurēšanas dienā, bet atlikumu var ēst nākamajā dienā. Bet upura gaļas atlikums trešajā dienā ir ugunī jāsadedzina. Bet, ja tomēr kāds ēstu no kaujamā pateicības upura gaļas trešajā dienā, tad tas nebūs patīkams upuris, un šo upuri viņam neieskaitīs; tā būs nešķīsta upura gaļa, un tas, kas to ēdīs, būs vainu uz sevi uzkrāvis. Arī gaļu, kas nākusi saskarē ar kaut ko nešķīstu, nevar ēst, bet tā ir ugunī sadedzināma; ikkuru tīru gaļu var ēst. Cilvēks, kurš ēd no kaujamā pateicības upura gaļas, kas novēlēta Tam Kungam, kamēr viņš pats ir vēl nešķīsts, — tāds cilvēks lai tiek izdeldēts no savas tautas."

Dažas pazīstamas vēsturiskas personības, piemēram, Svētais Augustīns un Sv. Dāvids kļuva par veģetāriešiem askētisma dēļ. 19. gadsimtā Bībeles kristieši izveidoja pirmās veģetāriešu grupas Anglijā un ASV.

 Būtiski fragmenti Bībelē 

 Vecā Derība 
Diskutabls ir pirmais no Vecās Derības baušļiem — "Tev nebūs nokaut" (Piektā Mozus grāmata 5:17),Piektā Mozus grāmata 5:17. jo parasti tiek uzskatīts, ka tas attiecas tikai uz cilvēku nogalināšanu, kaut arī tas nav skaidri pateikts.

Var uzskatīt, ka Bībeles antropocentriskais skatījums pieļauj dzīvnieku ekspluatāciju un gaļas ēšanu. Piemēram, Pirmajā Mozus grāmatā teikts:

Taču nav norādīts, vai cilvēkam dotā vara pār visiem dzīvajiem radījumiem ļauj tos lietot uzturā. Nākamais pants Pirmajā Mozus grāmatā ļauj noprast, ka Dievs cilvēkiem nav vēlējis ēst gaļu:

Kristieši, kas nav veģetārieši, reizēm norāda uz fragmentu Ceturtajā Mozus grāmatā:

 Jaunā Derība 
Pastāv uzskats, ka "Dieva sākotnējais plāns bija veģetārisms. Grēka rašanās to mainīja, tika ieviesti asins upuri, lai ar tiem izpirktu grēku, jo nāve bija maksa par grēku. Līdz ar pēdējo upuri — Jēzu Kristu — dzīvnieku upurēšana vairs nebija nepieciešama, un veģetārisms kļuva par daļu no kristietības. To apliecina vairāki fragmenti Jaunajā Derībā",Reliģijas un veģetārisms. piemēram:

Tomēr jautājumam par gaļas ēšanu kristietībā ir drīzāk sekundāra nozīme, svarīgāks varētu būt jautājums par gaļas iegūšanu — dzīvnieku nogalināšanu, par to liecina, piemēram, Jēzus Kristus teiktais:

Gaļas ēšanu attaisnojošs fragments, iespējams, ir arī:

 Citas reliģijas 

 Taoisms 
Ķīniešu sabiedrībās pazīstams uztura veids ar nosaukumu "vienkārša ēšana" (素食 Mandarīnu: sù shí) — tajā ir atsevišķi ierobežojumi un to piekopj galvenokārt taoistu mūki, taoistu festivālu laikā arī daļa no pārējās sabiedrības. Šādā uzturā nav gaļas, olu un piena, bet ir austeres.

 Rastafarisms 
Rastafarieši kopumā ievēro uztura veidu, ko dēvē par "I-tal" jeb "Ital" (izruna: aitl) (atvasināts no vārda "vitāls", aizvietojot pirmo zilbi ar personas vietniekvārdu "es" (angļu — "I"). Tādējādi tiek uzsvērta runātāja saistība ar visu pārējo dabu). Šis uzturs veidots vadoties no norādījumiem Trešajā Mozus grāmatā un Piektajā Mozus grāmatā.

Šī uztura praktizētāji izvēlas ēdienu, ko uzskata par tīru, dabisku un no zemes nākušu, tāpēc daudzi rastas izvairās no "sarkanās gaļas" ēšanas, neēd zivis vai tās zivis, kas garākas par 12 collām.

 Zoroastrisms 
Viens no zoroastrisma pamatprincipiem ir cieņa un labestība pret visām dzīvajām būtnēm, vardarbības pret dzīvniekiem un dzīvnieku upurēšanas nosodīšana.

 Neopagānisms 
Kaut arī dažādajos neopagānisma virzienos nav vienotu uzskatu par veģetārismu, daudzi izvēlas veģetāru uzturu nereti saistot to ar ekoloģiskiem apsvērumiem, kā arī uzskatiem par dzīvnieku labturību un dzīvnieku tiesībām.

Mūsdienu raganu jeb burvju mākslas — vika (angļu — wicca) praktizētāji (vikāņi), kas ir veģetārieši, šādu izvēli uzskata par dabisku turpinājumu vikāņu un odinistu ētikas pamatnostādnei "ja tu nekaitē, dari kā vien gribi". Dažas neopagānu grupas atsaucas uz vēsturiskām personām, kā, piemēram, Porfiriju, Pitagoru un Jamblihu, kā avotiem pagāniskajiem uzskatiem par veģetārismu. 1970. gados žurnāls "Zemes reliģijas ziņas" ("Earth Religion News"), fokusējās uz neopagānismu un veģetārismu.Earth Religion News

 Atsauces 

 Izmantotie materiāli 
 Bhagavad-Gīta kāda tā ir
 Bībele un tās izpētes materiāli
 "She'elot Uteshuvot (Questions and Answers) on Jewish Vegetarianism" by Harofei Yaakov Ben Ben-Tzion Halevi.
 Vegetarianism and Judaism

 Skatīt arī 
 Ahimsa
 Vegānisms
 Veģetārisms

 Ārējās saites 
 Reliģijas un veģetārisms
 Budisti aicina aktīvi aizstāvēt dzīvnieku tiesības
 Veģetārisms — līdzeklis augstāka mērķa sasniegšanai 
 Kerry S. Walters, Lisa Portmess Religious Vegetarianism, SUNY Press, 2001, . (angliski)

Kategorija:Reliģiskā uzvedība un pieredze
Kategorija:Veģetārieši