Pilsētvalsts

Pilsētvalsts ir politiskā iekārta un valsts pārvaldes forma, kurā viena pilsēta kopā ar tai piegulošu, parasti nelielu un teritoriāli vienotu apkārtni veido neatkarīgu un suverēnu valsti. Šādā veidojumā pilsēta ir dominējošais politiskās, saimniecības un kultūras dzīves centrs, bet ārpuspilsētas teritorija parasti ir ierobežota un funkcionāli cieši saistīta ar urbāno kodolu. Pilsētvalstis ir sastopamas gan vēsturiskā kontekstā, īpaši senajā, viduslaiku un renesanses pasaulē, gan arī mūsdienās. Kā suverēna politiska vienība pilsētvalsts īsteno pilnu valsts varu. Tai ir augstākā autoritāte noteiktā teritorijā, patstāvīga valdība, institūcijas likumu izstrādei un īstenošanai, tiesību sistēma, ārpolitika un kontrole pār savu teritoriju un iedzīvotājiem. Vēsturiski pilsētvalstis bija raksturīgas Senajai Divupei, Senajai Grieķijai, Feniķijai, Vidusjūras reģionam, Vidusamerikai (piemēram, olmeku, tolteku un maiju pilsētvalstis), Centrālāzijas oāzēm, Ziemeļeiropai (piemēram, Jomsborgai), renesanses Itālijai (piemēram, Dženovai un Venēcijai) un arī Austrumeiropai (piemēram, Novgorodas Republikai). Šajos reģionos pilsētvalstis funkcionēja kā neatkarīgi politiski centri ar savām institūcijām un likumiem.

Jēdzieniski pilsētvalsts atšķiras gan no pilsētas, gan no valsts. Pilsēta pati par sevi ir apdzīvota vieta, kas parasti ir pakļauta augstāka līmeņa politiskai varai un nav suverēna. Savukārt mūsdienu valsts parasti aptver plašu teritoriju ar vairākiem urbāniem centriem un sarežģītu administratīvo struktūru. Pilsētvalsts apvieno abu šo jēdzienu iezīmes. Tā ir gan pilsēta, gan valsts vienlaikus, taču tās suverenitāte un politiskā vara koncentrējas vienā dominējošā urbānā centrā, kas ir cieši saistīts ar tuvāko lauku apkārtni. Mūsdienās pilsētvalstis ir salīdzinoši retas, tomēr tās joprojām pastāv kā pilntiesīgi starptautisko attiecību subjekti. Par mūsdienu pilsētvalstu piemēriem uzskatāmas Monako, Vatikāns un Singapūra, kurās pilsētas un valsts funkcijas ir apvienotas vienotā, suverēnā politiskā veidojumā.

 Vēsture 
Pilsētvalstu veidojumi radās līdz ar pirmajām pilsētām 5000—4000 gadu p.m.ē. — visbiežāk dabiski norobežotā teritorijā, ko apūdeņoja maģistrālais kanāls. Valsts centrs bija ar mūri apjozta pilsēta, kurā atradās centrālais templis un valdnieka (sākotnējā karavīru vadoņa) rezidence, ap kuru izvietotas pārtikas un ieroču noliktavas, kā arī amatnieku darbnīcas. Tās pakļautībā bija apkārtējie ciemati, kas tai maksāja nodevas.

Tāda pilsētvalsts nevarēja būt liela, piemēram, 3000—2000 gadu p.m.ē. Lagašas valsts teritorija Divupes dienvidos nepārsniedza 3000 km2, bet iedzīvotāju skaits — 150 000 cilvēku. Eblas pilsētvalstī mita ap  cilvēku, bet vairums Šumeras, Sīrijas un Palestīnas pilsētvalstu bija vēl mazākas.

Senajos Tuvajos Austrumos pilsēta bija apgabala centrs ekonomiskajā ziņā, jo tā bija starpniece apmaiņā starp amatniecību, zemkopību un dažādiem dabiskās darba dalīšanas rajoniem. Pilsēta bija apgabala centrs arī politiskā ziņā — kā vieta, kurā koncentrēts valsts varas aparāts. Tāpat pilsēta bija teritorijas ideoloģiskais centrs, jo tur atradās centrālais templis; tur svinēja kopīgus svētkus, tur atradās citadele un tempļu skolas. Visu pilsētas funkciju uzskaitījums liecina par tās izšķirošo lomu civilizācijas un tās kultūras veidošanā.

Tās ietekmes intensitāte un virzība bija atkarīga arī no pilsētas lieluma. Pastāvēja pilsētas, kuru platība bija mazāka par 3 ha un iedzīvotāju skaits mazāks par 1200 cilvēku, pilsētas 3—10 ha platībā ar 1200—1800 iedzīvotājiem un lielās pilsētas, kuru platība bija lielāka par 10 ha un iedzīvotāju skaits sniedzās vairākos desmitos tūkstošu. Taču lielo pilsētu, tādu kā Babilona 1000 gadu p.m.ē. (70 000—100 000 iedzīvotāju), Ninīve tai pašā laikā (200 000—260 000 iedzīvotāju) u.c., bija maz.

Kaut arī seno pilsētu apjoza masīvs mūris, tā bija mazāk sevī noslēgta nekā citi to laiku sabiedrību kopumi, piemēram, lauku kopienas. Iespējams, ka šī pilsētas lielās «atvērtības» priekšmetiskā izpausme bija lielais, ne vienmēr ar transporta vajadzībām saistītais pilsētas vārtu daudzums. «Mūrī visapkārt bija 100 vārtu viscaur no vara,» raksta vēstures tēvs Hērodots par sava laika Babilonu, kurā mita daudz svešzemnieku.

Mazāzijas pilsētā Kanišā (20 000—19 000 p.m.ē.) atrastais arhīvs sevišķi uzskatāmi demonstrē senās pilsētas «atvērtību», kas izpaužas gan dažādu tautu pastāvīgos sakarus pašā pilsētā, gan pilsētas sakaros ar apkārtējo pasauli. Kanišai tas, piemēram, nozīmēja pastāvīgus sakarus ar gandrīz 120 apdzīvotām vietām Ziemeļsīrijā, Divupes ziemeļos un Mazāzijas austrumdaļā aptuveni 1000 km rādiusā. Laika gaitā, attīstoties preču ražošanai un paplašinoties starptautiskajai tirdzniecībai (it sevišķi starptautu sakaru joslās), pilsētu "atvērtība" palielinājās. To apstiprina fakts, ka senajos Tuvajos Austrumos bija plaši izplatīta lingua franca, kas sākumā kalpoja kā otra valoda, bet vēlāk varēja pārvērsties arī par pamatvalodu, izspiežot vietējās valodas. Tā, piemēram, 2000 gadu p.m.ē. lingua franca bija akadiešu valoda; pat Ēģiptes faraonu, Palestīnas un Sīrijas valdnieku diplomātiskā sarakste notika akadiešu valodā, šai valodā tika rakstīti saimniecības pārskata dokumenti Ugaritas pilsētvalstī utt. Vēlāk (1000 gadu p.m.ē.) visā Persijas lielvalsts rietumdaļā gan par sarunu, gan par oficiālo valsts valodu kļuva aramiešu valoda, ko lietoja gandrīz visā seno Tuvo Austrumu teritorijā.

 Bibliogrāfija 
 Veinbergs J., Piramīdu un zikurātu ēnā. — Rīga, 1988.
 C.C.Lamberg-Karlovsky, Jeremy A.Sabloff. ANCIENT CIVILIZATIONS, The Near East and Mesoamerica.— Menlo Park, California, 1979
 Chandler, T. 1987. Four Thousand Years of Urban Growth: An Historical Census. Lewiston, NY: Edwin Mellen Press.

 Ārējās saites