Dzintars

Dzintars ir sacietējuši fosilie sveķi, kas tiek augstu vērtēti to zeltainās krāsas dēļ. Lielākā daļa pasaules dzintara ir 30 — 90 miljonus gadu veca. Kukaiņu esamība dažos dzintara gabalos vedināja romiešus uz domu (kura vēlāk izrādījās patiesa), ka tas kādreiz ir bijis šķidrs un tad noklājis kukaini. Karsējot dzintaru, tas kūst. Dzintars ir izplatīts Baltijas jūrā, arī Latvijas teritorijā. Latvijā dzintaru var atrast Kurzemes piekrastē (galvenokārt Liepājas apkaimē). Senatnē bija pazīstams tikai dzintars no Baltijas jūras austrumu piekrastes, uz kurieni veda Dzintara ceļš.

Mūsdienās dzintaru iegūst dažādās pasaules vietās, katrā raktuvē atrastais dzintars ir atšķirīgs.

 Nosaukuma izcelsme 
Gʷʰen — gintra — gintaras — dzintars

Mūsdienu latviešu valodā izveidojies nosaukums dzintars (senāk — dzītars, zītars), lietuviešu valodā — gintaras. Šo vārdu izcelsme nav skaidri zināma. Tomēr pastāv viedoklis, ka tie atvasināti no hipotētiskās baltu pirmvalodas vārda gintra. Vārda gintra sakne nāk no darbības vārda gin, gen ("aizstāvēt", "sist"), bet galotne -tra liecina par norādi uz instrumentu, ko izmantoja, lai veiktu darbības. Attiecīgi, tiek lēsts, ka oriģinālā vārda gintra nozīme varētu būt bijusi saistīta ar aizstāvību vai uzbrukumu, norādot uz iespējamo dzintara kā amuleta izmantošanu ar maģiskām funkcijām. Savukārt vēlākā galotnes maiņa no -tra uz -ter liecina par vārda nozīmes interpretācijas maiņu, tam kļūstot no instrumenta (ar ko veic darbību, piemēram, "aizsargāšanās rīks") uz aģentu (kas pats veic darbību, piem. "aizsargātājs").

Mūsdienu latviešu valodā no šī vārda nozīme daļēji saglabājusies vārdos "dzen", "dzīt" (piemēram, "dzīt" jeb "sist" naglu).

Vārds gintra, visticamāk, radies no rekonstruētās indoeiropiešu pirmvalodas vārda saknes *gʷʰen-. ("sist").

Ǵʰel — glasa — glaseum

Viena no senākajām rakstveida dokumentētajām liecībām par dzintaru ir romiešu vēsturnieka un senatora Tacita grāmatā "Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām", kas sarakstīta ap 98. gadu. Tajā minēts, ka uz austrumiem no ģermāņiem dzīvojošie aisti dzintaru dēvējuši par glaseum (vārds no vietējās aistu vai ģermāņu valodas). Tiek uzskatīts, ka šis vārds nācis no rekonstruētās ģermāņu pirmvalodas vārdiem glēzô, glasą, glōaną, ar nozīmēm "stikls", "spīdēt", "mirdzēt". Savukārt to pirmatnējā izcelsme piedēvēta rekonstruētās indoeiropiešu pirmvalodas vārda saknei *ǵʰel- ar nozīmēm "spīdēt", "plaukt", "zelt", un krāsas apzīmējumiem "dzeltens", "zaļš"

Interesanti, ka viens no vārda saknes *ǵʰel- tiešajiem atvasinājumiem vēlāk kļuva arī hipotētiskās baltu pirmvalodas vārds želtas, kura nozīme mūsdienu latviešu valodā ir "zelts".

Seku̯ — sucus — sakas — svakas — sveķi

Paši senie romieši tolaik dzintaru dēvēja par succinum, kas atvasināts no latīņu vārda sucus / succus ar nozīmi "sula", "koku sveķi", kas norādīja uz tā izcelsmi. Savukārt senie ēģiptieši — par sacal / sakal ar nozīmi "akmens". Līdztekus pastāvošajā hipotētiskajā baltu-slāvu pirmvalodā pastāvēja līdzīgs vārds sakas ar nozīmi "koku sveķi", "gumija". Tiek uzskatīts, ka vārdu sucus / succus un sakas priekšteči ir hipotētiskās indoeiropiešu pirmvalodas vārda saknes *sewg- / *sewk- ("sula", "sūkt"), *seku̯-, *sek- ("tecēt"), un soku̯os ("sula", "koku sveķi").

Savukārt vēlāk, ap viduslaiku periodu pastāvošajā senprūšu valodā ir atrodams vārds sackis ar nozīmi "koku sveķi", "gumija". Mūsdienu valodās šī vārda tuvākie pēcteči ir lietuviešu vārds sakas un latviešu vārds "sveķi" (senās formas — svekas, svakas).

Ἠλεκτρον

Senajā Grieķijā dzintaru dēvēja par elektronu (ἤλεκτρον). No šī vārda cēlies arī termins 'elektrība', kas saistīts ar dzintara spēju radīt statisko elektrību berzes laikā. Par elektronu sauca arī zelta un sudraba sakausējumu.

Nosaukumi citās valodās

Franču: siccin vai ambre jaune;

Spāņu: ambar;

Angļu: amber;

Vācu: Bernstein, Brennstein, 13. gadsimtā arī Bornstein ("degošais akmens");

Nīderlandiešu: Barnsteen;

Poļu: bursztyn;

Zviedru: raf;

Somu: meripihka;

Igauņu: merevaik ("jūras sveķi");

Lībiešu: elm.

 Veidošanās un sastāvs 
Dzintars ir organiskas izcelsmes minerāls, kas veidojies, pārakmeņojoties sveķiem. Minerāla sastāvā ir 79 % oglekļa, 10 % skābekļa un 11 % ūdeņraža. Parasti kā piemaisījumu satur nelielu daudzumu sēra. Svaigi dzintara sveķi sastāv galvenokārt no gaistošiem komponentiem — terpēniem un pinēna, kā arī cietās daļas — galvenokārt sveķskābēm. Karsta klimata apstākļos no sveķu pilienu virsmas strauji iztvaikojot terpēniem, notika sveķskābju pašoksidēšanās, samazinājās viskozitāte, sveķi sacietēja.

Baltijas dzintars veidojies kainozoja ērā pirms 35 — 60 miljoniem gadu, pārveidojoties sveķiem. Dzintara sveķi izdalījās no priedes (visticamāk, Pinus succinifera) gaisa temperatūrā virs 25 °C. Pēdējos gados zinātnieki atklājuši, ka dzintars veidojies ne tikai no dzintara priedes sveķiem, kā līdz šim uzskatīja, bet arī no citām priežu sugām, kuras datē ar laiku pat pirms 320 miljoniem gadu. Tad plašā Ziemeļeiropas teritorijā bija stabils subtropu — tropu klimats. Karstie un mitrie apstākļi veicināja sveķu izdalīšanos, ko vēl pastiprināja straujš sasilums eocēnā. Šos sveķainos kokus Eridanas upes (mūsdienu Baltijas jūras priekšteces) ūdeņi sanesa deltā. Tolaik mūsdienu Polijas teritorijā atradās sekla jūra, un Eridanas delta atradās mūsdienu Gdaņskas līča vietā. Deltā sveķi uzkrājās anaerobā stāvoklī un vairāku miljonu gadu laikā kļuva par dzintaru. Eocēna beigās sākās globāla atdzišana, līdz ar to dzintara sveķu uzkrāšanās beidzās. Primārie depozīti vēlāk erodējās, un straumes, kā arī vēlākie ledāji aiznesa dzintaru lielos attālumos.

 Izplatība 
Dzintars ir izplatīts visā pasaulē, pamatā krīta perioda un jaunākos nogulumiežos. Vairāk kā 90% visa pasaules dzintara (sukcinīta) iegūst Sembas pussalā Kaļiņingradas apgabalā pie Baltijas jūras.Vienā smilšaini mālainā ieža kubikmetrā dzintara saturs ir 1,2 — 2,5 kg, bet kopīgie dzintara krājumi Kaļiņingradas apgabalā ir 128 tūkstoši tonnu. Dzintara karjers šeit darbojas jau no 1867. gada. Lietojot vienkāršu sijāšanas un skalošanas metodi, no karjera katru gadu iegūst 700 tonnu dzintara. Lielākie gabali sver vairākus kilogramus.

Sekundārie dzintara sakopojumi atrasti Polijā, Vācijā, Dānijā, Baltkrievijā un Ukrainā. Lielākoties dzintara atradnēs iegūst sīkus dzintara graudus, kurus samaļ pulverī, ķīmiski pārstrādā un izgatavo presēto dzintaru, no kura var veidot rotas vai izmantot rūpniecībā.

 Viltus dzintars 
Viltus dzintars jeb baltais fosfors ir fosfora gabaliņi, kuri izskatās līdzīgi dzintaram. Tie pēc padomju fosfora bumbu iznīcināšanas Papes aviācijas mērķu poligonā nokļuvuši jūrā un kāpu zonā, un rokās vai kabatās paņemti, var uzliesmot un radīt apdegumus.

 Dzintara darinājumi 
Dzintars ir viegli apstrādājams un nav auksts, tādēļ jau kopš akmens laikmeta ticis izmantots dažādu rotu veidošanā. Senākās zināmās rotas no dzintara datētas ar laiku ap 11 000 g.p.m.ē.

Austrumbaltijas reģionā senākie dzintara darinājumi atrasti vidējā neolīta laika arheoloģiskajos izrakumos (4100. — 2900. g.p.m.ē.), lielākoties Vislas līcī, Sembas pussalā un Kuršu jomā, taču arī tālāk uz ziemeļiem, mūsdienu Lietuvas un Latvijas piekrastē. Šajās vietās arī izveidojās vairāki dzintara apstrādes centri, kuros nereti bijusi darba dalīšana dažādās stadijās, katram dzintara apstrādātājam veicot noteiktas darbības. Latvijas teritorijā viens no ievērojamākajiem dzintara apstrādes centriem atklāts Lubāna ezera apmetnēs, kur 18 apmetnēs masveidā gatavoja trapecveida, zobveida, atslēggalvas veida un plākšņveida piekariņus, kā arī apaļo un četrstūraino pogveida, cilindrisko, cauruļveida kreļļu sērijas, tāpat arī dzintara ripas un riņķus. Dzintara darinājumus izmantoja ne vien rotāšanās nolūkos, bet arī apbedījumos. Dzintara rotas visai plaši atrodamas neolīta laika apbedījumos, tostarp Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras ietvaros.

Dzintars bija arī populāra eksportprece, kas sekmēja Austrumbaltijas reģiona, tostarp Latvijas teritorijas, tirdzniecību / maiņu ar tālākām zemēm.Tiek uzskatīts, ka viens no pirmajiem garākajiem dzintara tirdzniecības ceļiem izveidojās no Baltijas jūras austrumu un dienvidaustrumu piekrastes līdz pat Baltajai jūrai ziemeļos. Vēlajā neolītā sakari ziemeļu un ziemeļaustrumu virzienā mazinājās, bet aktīvāki tie kļuva dienvidaustrumu virzienā.

Dzintaru eksportēja gan neapstrādātā veidā, gan kā gatavus izstrādājumus. Baltijas dzintara rotas ir atrastas arheoloģiskajos izrakumos vairāku seno civilizāciju apmetnēs — Ēgiptē, Senajā Divupē, Grieķijā (Mikēnu kamerkapenēs), Sibīrijā, Itālijā, Marokā, un pat Senajā Ķīnā.

 Atsauces 

 Literatūra 
 Olafs Gūtmanis „Dzintars”. — Jumava, Rīga 2006. 
 Voldemārs Ansulis „Baltijas dzintars”. — Liesma, Rīga 1979.
 Ilze Loze „Senais dzintars austrumbaltijā”. — Latgales kultūras centra izdevniecība, Rēzekne 2004. 
 Andrejs Vasks „Dzintars bronzas un senākajā dzelzs laikmetā Latvijas teritorijā” . — Latvijas Vēstures institūta žurnāls № 1(94), 2015.
 Anita Saulīte „Saules akmens — dzintars”. — Vides Vēstis № 9(102), 2007.

 Ārējās saites 

 letonika.lv
 starptautiska konference „Baltijas dzintars pāri laikam un robežām”
 izplatība
 Dzintara ceļš 
 Dzintara puse 
 Līga Rušeniece — Dabas muzejā skatāma izstāde „Dzintars laiku lokos”
 J. Paul Getty Museum
 Tirdzniecības ceļi

 Skatīt arī 
 Fosfors

Kategorija:Fosilie sveķi
Kategorija:Dārgakmeņi
Kategorija:Latvijas simboli