Jāņi

Jāņi ir latviešu gadskārtas svētki, ko svin vasaras saulgriežu laikā, kad ir visīsākā nakts un visgarākā diena. Dienu pirms Jāņiem sauc par Zāļu dienu, tās vakaru sauc par Jāņu vakaru, nakti par Jāņu nakti un nākamā diena ir paši Jāņi. Valsts noteiktā Jāņu diena ir 24. jūnijā,Par svētku, atceres un atzīmējamām dienām Latvijas Republikas likums kas ir dažas dienas vēlāk par vasaras saulgriežiem. Daļa latviešu diasporas Sibīrijā — 19. gadsimta latviešu kolonistu pēcteči Jāņus svin pēc vecā stila 6. un 7. jūlijā.Anda Buševica „Svētki suitos” — Neatkarīgā Rīta Avīze 08.07.2004.

Tie ir latviešu tautas lielākie un tradīcijām bagātākie svētki, kurus svin visas paaudzes un visas sabiedrības grupas. Latvijā mūsdienās galvenokārt tiek svinēta Zāļu diena un tai sekojošais Jāņu vakars, kā arī Jāņu nakts, kas saistās ar saulgriežu rituāliem (zāļu vākšana, ugunskuri), pašu Jāņu dienu atstājot atpūtai.

Vēsturiski Zāļu diena saistās ar vasaras saulgriežiem, vēlākos laikos saulgriežu svinēšana integrējās Jāņu svinībās. taču datumu nesakritības dēļ, īpaši mūsdienu neopagānismā, saulgriežu svinēšana dažkārt tiek nodalīta no Jāņu dienas, un nav dokumentētu pierādījumu par organizētiem saulgriežu svinēšanas pasākumiem atsevišķi no Jāņu tradīcijām līdz pat 20. gadsimta beigām. Šāda tradīcija ir atsākusies 21. gadsimta pirmajā desmitgadē, savukārt 21. gadsimta otrajā desmitgadē saulgriežu svinēšana 20.-21. jūnijā kļuva arvien populārāka.

Viena no būtiskākajām Jāņu tradīcijām ir pīt vainagus. Sievietēm vainagi tiek pīti no puķēm, bet vīriešiem vainagi parasti ir no ozola lapām vai dažādu pļavas zāļu pušķiem (piemēram, Vidzemes vīru vainagu pīšanas tradīcija). Būtiska Jāņu tradīcija ir arī dziedāšana. Latvieši parasti dzied tautas dziesmas vai citas populāras dziesmas, un tradicionālais Jāņu dziesmu veids ir līgotnes, t.i. īpašas dziesmas ar piedziedājumu "Līgo". Šo dziesmu dziedāšana jeb līgošana bieži tiek saistīta ar auglības kultu un nelaimju novēršanu.Ziedonis Kārkliņš „Jāņi, Jāņu tradīcijas, Vasaras Saulgrieži”

 Nosaukums 

 Jāņi 
Jāņa dienas nosaukums ir ņemts no Bībeles tēla Jāņa Kristītāja vārda. Latviski viņa vārds šo veidolu ir ieguvis pakāpeniski, attīstoties no ebreju vārda יוֹחָנָן (Yōḥānān), kas nozīmē "Dievs ir žēlīgs", caur grieķu Ἰωάννης (Iōánnēs) un latīņu Ioannes nonāca vācu valodā kā Johannes/Johan. Igauņu valodā ir vārds Jaan, kas arī ir līdzīgs latviešu vārdam Jānis. 

 Saulgrieži 
Rainis 1909. gadā piešķīra savai lugai "Zelta zirgs" apzīmējumu "Saulgriežu pasaka". Savukārt kā oficiāls astronomisks termins saulstāvjiem šis vārds parādījās latviešu zinātniskajā literatūrā 19. gadsimta otrajā pusē. Nekur folkloras materiālos šāds vārds nav atrodams. Tādēļ šis apzīmējums, domājams, ir jaundarinājums, visticamāk, no vācu valodas vārda Sonnenwende. Līdzīgs vārds ir dots puķēm saulgriezēm (Helianthus), kuru ziedkopas saulainās dienās parasti griežas Saules virzienā.

 Līgo svētki 
Matīss Ārons citēdams Garlību Merķeli, rakstīja: „Tagadējā Jāņa dienā visa latvju tauta svin savus vecu vecos Līgā svētkus, līgodama, diedama, priecādamās.”

Arī uz 1873. gada Dziesmu svētku karoga ir vārds „Līgo” un šie svētki vienmēr vēsturiski ir svinēti ap vasaras saulstāvju laiku.

Nosaukumu Līgosvētki 1903. gadā savā Jāņu dziesmu krājumā lietojis arī folklorists Emilis Melngailis, kurš gan pēc tam 1928. gadā laikrakstā „Jaunākās Ziņas” apgalvoja, ka vārdu "Līgosvētki" viņš izgudrojis pats. Tomēr jau Melngaiļa bērnībā Līgosvētku nosaukumu lietoja latviešu presē, tā ka to var uzskatīt par komponista izdomātu leģendu.

Līdz pat šodienai ar nosaukumu Līgosvētki daļa svinētāju apzīmē Zāļu dienu, Jāņu nakti un Jāņu dienu. Tomēr arvien biežāk to vietu ieņem Jāņu nosaukums.
 Vēsture 
Vasaras saulgriežu laikā līdz Zemei nonāk visvairāk Saules gaismas. Šī enerģija dabā veicina dzīvības vairošanos un augšanu, tāpēc ļoti daudzās pirmatnējās kultūrās šīs dienas tiek svinētas. Tā ir arī viena no vissenākajām Eiropas tautu tradīcijām, kas iezīmē laika cikliskumu un kalpo par atskaites punktu kalendāram. Pēc savas nozīmes tie bija vissvarīgākie gada svētki. Visu nakti jākurina ugunskurs, lai nodrošinātu gaismas pāreju no viena saules gada otrā. Ugunskurā tika dedzināti pērnie vainagi un mesti ziedokļi — lai nākamais cikls būtu auglīgs druvām, cilvēkiem un zvēriem. Tāpēc tika veiktas arī erotiskas darbības, bet par to visu atbildīgs bija Jāņa tēvs. Arī romiešu mitoloģijā dievs Jānuss (Ianus, izrunā [ˈjaː.nus]) atbild par galu un sākumu. Jaunais cikls (gads) bija jāsagaida tīram — pēc pusnakts bija jāmazgājas rasā, ezerā vai upē. Tāpat arī lēkšana pāri ugunskuram nodrošina attīrīšanos. Visi ciemiņi bija kārtīgi jāpacienā.

Jāņu paražas ir ļoti senas un atrodamas tautas folklorā, bet pirmie svinību apraksti zināmi kopš viduslaikiem. Vēsturnieks Leonīds Arbuzovs pētījumā par latviešu literatūras pieminekļiem pieminējis dažus ievērības cienīgus faktus par Rīgas alus un vīna nesēju amata biedrību. Alus nesēji ir viens no četriem senākajiem amatiem Rīgā. Šī ģilde, saukta par Jāņa ģildi, pastāvēja no 1396. gada līdz pat 1870. gadiem. Tajā lielākoties bija latvieši un jau no 1517. gada arī amata vecākie šajā brālībā bija latvieši. Ierakstus biedrības grāmatās parasti veica garīdznieki. Tieši tajās atrodami vecākie ieraksti latviešu valodā — jau no 15. gadsimta. Jāņa ģildei Jēkaba baznīcā bija pat savs altāris par godu tās aizbildnim Jānim Kristītājam. Būtiska vieta šīs ģildes tradīcijās bija kopīgai svētku svinēšanai, īpašu godu izrādot Jānim Kristītājam, par kura dzimšanas dienu kristīgā baznīca pieņēmusi 24. jūniju.

Jāņa ģilde bija brālība ar gadsimtiem senu vēsturi un pēc L. Arbuzova domām svētki tieši alus un vīna nesēju amata biedrības iespaidā pieņēma dažas tradīcijas. Piemēram, palielinātu alus lietošanu salīdzinot ar citiem svētkiem un ieražu dedzināt mucu, kura tiek uzlikta staba galā. Nav grūti šādu tradīciju sasaistīt ar biedrības aroda specifiku — alus un vīna transportēšanu. Muca staba galā kalpo arī par praktisku līdzekli labākai svētku laukuma izgaismošanai. Tautas tradīcijās uguni kārts galā sauc par pūni (pūnis) un tas dod rituālu saules gaismu, kas tālāk apspīd laukus, dodot tiem svētību, bet Jāņu sieram ir speciāla recepte.

1584. gadā Baltazars Rusovs savā Livonijas hronikā rakstīja, ka „Pie jāņugunīm pa visu lielo zemi ar lielu prieku danco, dzied un lēkā”. Zināms, ka tajā laikā Rīgas zvejnieki, mastu brāķētāji un pārcēlāji katru gadu pēc saulgriežiem laivās brauca uz Pārdaugavu vai arī uz kādu Daugavas salu, kur, kopā ar ģimenēm un viesiem dedzinot sārtus, līksmoja līdz pat rīta ausmai.

Kad 1759. gadā bagātais latviešu mastu brāķētājs Jānis Šteinhauers nopirka daļu Zasumuižas, kur aizsākās Zāļu vakara svinēšanas tradīcija. Vēlāk svinēšanu pārcēla uz viņam piederošo Hermeliņa muižu Daugavas labajā krastā. Ap 1790. gadu ieviesās tradīcija arī rīkot svētku uguņošanu uz Daugavas. 1820. gados Rīgas rāte lika pārcelt Daugavmalas Zāļu tirgu pie Šāļu vārtiem Svērtuves ielas galā. 1832. gadā latviešu nedēļas avīze „Tas Latviešu Ļaužu Draugs” sniedza šādu svētku aprakstu:

Vēl 18. gadsimta beigās pie kādas nopostītas baznīcas Vīlandes apkārtnē Jāņu vakarā sapulcējušies tūkstošiem cilvēku. Uz drupām dedzināta Jāņuguns, kurā ļaudis metuši ziedojumus. Šķīstīšanās nolūkos sievietes kailas dejojušas ap drupām, citi turpat sēdējuši, ēduši un dzēruši.Elza Siliņa „Latviešu tautas dejas izcelsme un attīstība” — Avots, Rīga 1982.

Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas 1918. gadā, Zāļu dienas svinēšana izvērtās par tautas svētkiem. Tika izteikts priekšlikums, ka 22., 23. un 24. jūniju vajadzētu atzīt par nacionālo svētku dienām, 22. jūnijā svinot Varoņu dienu (atceroties uzvaru Cēsu kaujās), 23. jūnijā Zāļu dienu, bet 24. jūnijā Jāņa dienu. Daļa svinētāju tolaik atzīmēja tos divreiz — pēc vecā un jaunā kalendāra stila.

Padomju laikā sākotnēji svētki tika atzīmēti ļoti krāšņi. Avīzes publicēja pilnus atvērumus ar apdziedāšanās dziesmām, tiesa, padomju un kolhozu tematikā. Brīvdiena no tuvākās svētdienas tika pārcelta uz 24. jūniju. Oficiāla svinēšana tika aprauta pēc nacionālkomunistu sagrāves ar Arvīda Pelšes norādījumu 1961. gadā. No pavārgrāmatām izņēma Jāņu siera receptes un jāņtārpiņi bija jāsauc par spīdekļiem. Pēc Hruščova gāšanas liegumi tika atcelti, 1965. gada Dziesmu svētkos atkal parādījās Melngaiļa Jāņuvakars. Oficiāla svinēšana tomēr netika atjaunota.

1990. gada 3. oktobrī likumā „Par svētku un atceres dienām” Jāņi atkal tika atzīti par valsts svētku dienām.

 Tradīcijas 

 Jāņuzāļu plūkšana, mājas un sētas rotāšana 
upright=1.0|thumb|right|Meitenes dodas pļavā vākt Jāņuzāles
Par jāņuzālēm tiek uzskatīti gandrīz visi lakstaugi, bet īpaši madaras, ņerbules (nārbuļi jeb zilgalvītes), dedestiņas, āboliņš u.c. Ar tām izpušķoja istabas, sētu, pagalmu, tās vija arī vainagos. No kokiem pušķošanai noderīgas bija bērza meijas un ozola zari. Nekad māju nepušķoja ar apses un alkšņa zariem: tos uzskatīja par ļaunā kokiem.B. Riekstiņš, — Atpūta Nr. 17., 22.04.1932. Dažas Jāņuzāles bija jāplūc pusdienā, citas Jāņu vakarā, citas rasas laikā Jāņu rītā. Pēc Paula Einhorna 1627. gadā rakstītā:

Pie vārtiem un visām durvīm piesēja pīlādža vai bērza meijas. Gan istabā, gan klētī un kūtī tika liktas meijas un aiz griestu sijām aizbāzti nolauzti ozolu, pīlādžu un liepu zari. Ļauno garu un raganu atvairīšanai izmantoja ērkšķus, dadžus un nātres. Jāņu zāles pēc tam izžāvēja un ziemā vai pavasarī deva govīm tūliņ pēc atnešanās. No Zāļu dienā plūktajām zālēm plaucēta tēja tika dota slimiem cilvēkiem un lopiem. Jāņos plūktos pīlādža zariņus sasēja slotiņā, izžāvēja un lietoja bērna apkvēpināšanai, kad tas bija slims vai nobaidījies, kad kāda ļauna acs to bija nolūkojusi.

 Jāņu vainagu vīšana 
upright=0.8|thumb|right|Meitene pin Jāņu ziedu vainagu
Vainaga aplis, tāpat kā Jāņu siers un Jāņuguns simbolizēja sauli. Vainagu vīšanai izmantoja dažādus ziedus. Ticēja, ka no trejdeviņām puķēm un zālēm pīts vainags pasargā no nelaimēm un slimībām, atvaira skauģus un nelabvēļus. Tā kā ozoli bija svēti koki, pēc senākajām tradīcijām ozolu vainagu valkāt varēja tikai vīrs vārdā Jānis, viņš arī bija Jāņa tēvs un galvenā svētku persona. Neviena sieviete viņam nedrīkstēja atteikt dejot. Tāpēc arī tik daudz bērniem ir vārds Jānis. Ar ozola vainagiem svētīja zirgus, bites. Arī govīm gani vija vainagus.

 Jāņuguns dedzināšana 
Jāņuguns (arī pūdeļa, pundeļa, Jāņu sveces, raganas dedzināšana) dedzināšana no saules rieta līdz lēktam ir saistīta ar ticējumu par gaismas pārnešanu uz nākamo saules gadu. Uguns dedzināšanas vietai jābūt apkārtnes augstākajā vietā, var izmantot arī darvas mucu vai darvotu riteni kārts galā. Tiek sadedzināti pērnie vainagi. Jāņuguns apspīdētie lauki un cilvēki iegūst spēku un auglību. Tāpēc visu nakti nedrīkst gulēt.

 Dziesmu dziedāšana 
Līgošana ir Jāņu dziesmu dziedāšana, kas saistīta ar auglības veicināšanu un nelaimju novēršanu. Zemkopjiem ir ļoti svarīgi, lai druvas un pļavas vējā līgotos, jo ja labība nav padevusies — tā vēl nelīgojas. Līgojamais laiks iesākās divas nedēļas priekš Jāņiem, savu augstāko stāvokli sasniedza Jāņu priekšvakarā un pastāvēja līdz Pētera jeb Māras dienai. Pēc tās vairs nedrīkstēja līgot.D. Ozoliņš, Jaunroze. Citēts no: Pēteris Šmits „Latviešu tautas ticējumi”. — Latviešu Folkloras Krātuve, Rīga 1940. I d. Līgošanu Jāņu naktī iesāka pēc vakariņām un turpināja visu nakti gandrīz līdz saules lēktam pie Jāņuguns un arī ejot no mājas uz māju. Apdziedāšanu Jāņos sauc par aplīgošanu — kalpi aplīgoja kungus un saimniekus, meitas puišus un otrādi. Kad vienā mājā visi bija aplīgoti, tad līgotāji devās uz nākamo, pa ceļam līgojot un noskatoties, vai nākamajām mājām piederošie lauki ir sakopti.

 Alus un siers 
Jāņa dienā dzēra alu un ēda Jāņu sieru, lai nākamajā vasarā augtu mieži un govis dotu vairāk piena. Arī aplīgotājus no kaimiņu mājām pacienāja gan ar sieru, gan ar alu.

 Jāņu nakts burvestības 
Jāņu rītā piena raganas skrej rasu traukdamas un saka: "Viss uz mani, viss uz mani!" Ja kāds to dzird, tad lai saka: "Man kaut pusīti!" Tad arī tam piena netrūks.A. Zālīte, Bērzpils. Citēts no: Pēteris Šmits „Latviešu tautas ticējumi”. — Latviešu Folkloras Krātuve, Rīga 1941. II d. Raganas tērpušās baltās drānās un izlaidušas vaļējus matus, par raganām Jāņos uzskatīja arī sievas, kuras savas burvestības veica kaimiņu tīrumos un lopu laidaros, tiem kaitējot un atņemot svētību. Ugunī tiek mesti ziedojumi auglībai.

 Jāņu nakts vaļības 
Sievas un jaunas meitas galvā lika vainagus un visas kopā dziedāja, dejoja apkārt ugunskuram, gāja rotaļās. Ticēja, ka ar erotiskām darbībām var labvēlīgi ietekmēt radīšanas spēku.

 Peldēšanās 
Jaunais cikls bija jāsagaida tīram — pēc pusnakts bija plikam jāmazgājas rasā, ezerā vai upē.

 Papardes zieda meklēšana 
To atrodot, varēja iegūt bagātību un laimi, izzināt pagātnes un nākotnes noslēpumus. „Kas iegūst papardes ziedu, tas ir laimīgs, jo tam piepildās viss, ko viņš vēlas. Zieda iegūšanu kavē ļauni gari un tikai drošs cilvēks var to iegūt”. "Uz slotas kātu Jāņu naktī ir jālec 8 reizes ap 8, kas ir uzvilkts uz zemes. Tanī laikā nedrīkst sarunāties un arī ne smieties. Kad ir to izdarījis, tad uz slotas kāta jāšus ir jāaizlec līdz tuvākam papardes pudurim, bet tikai vienam: tad tas redzēs papardes ziedu ziedam".L. Aizupe, Irlava. Citēts no: Pēteris Šmits „Latviešu tautas ticējumi”. — Latviešu Folkloras Krātuves apg., Rīga 1940.

 Lēkšana pār ugunskuru 
Kad uguns jau mazāka, drosmīgākie lec pāri ugunskuram pa vienam vai pāros, tādā veidā sevi attīrot.

 Līdzīgu svētku svinēšanas tradīcijas pasaulē 

Vasaras saulgriežu svinēšana ir sena Eiropas tautu tradīcija, kas īpaši saglabājusies Ziemeļeiropas zemēs — Lietuvā, Igaunijā, Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, kā arī Kanādā (sevišķi Kvebekā), Īrijā un atsevišķās Apvienotās Karalistes daļās (Kornvolā) un ASV. Seno saulgriežu svētku paliekas atrodamas arī dažās Baltkrievijas, Ukrainas, Polijas, Francijas, Itālijas, Maltas, Grieķijas, Spānijas un Portugāles tautu tradīcijās. Tāpat Ibicas salā šajā laikā lec pāri 9 ugunskuriem.

 Nosaukumi citās Baltijas jūras zemēs 

 Dānijā — Sankthans
 Igaunijā — Jaanipäev
 Lietuvā — Joninės, Rasos, Rasa, Rasos šventė, Kupolės, Saulės, Krešės, Vidurvasaris
 Norvēģijā — Jonsok, sankthans, jonsvaka, jonsmesse
 Somijā — Juhannus
 Vācijā — Johanni, Johannisnacht, Mittsommernacht
 Zviedrijā — Midsommar, arī Den helige Johannes Döparens dag

 Nosaukumi slāvu valodās runājošas zemēs 

Dažās slāvu valodās saulgriežu svētku svinēšanas tradīcijās saglabājies pagānu dieva Kupalas (Купало, Купа́йло) vārds:
 Baltkrievijā — Купальле
 Bulgārijā — Еньовден
 Horvātijā — Ivanjski krijesovi
 Krievijā — ночь Ивана Купалы
 Polijā — Noc Kupały
 Ukrainā — Іван Купала

 Nosaukumi romāņu valodās runājošas zemēs 

 Astūrijā — Foguera de San Xuan
 Galīsijā — Hogueras de San Juan
 Francijā — Fête de la Saint-Jean
 Katalonijā — Nit de Sant Joan
 Portugālē — Festa junina
 Spānijā — Fiesta de San Juan

 Basku zemē 
 Basku zemē — Donibane jaia

 Skatīt arī 
 Zāļu diena

 Atsauces 

 Literatūra 
 Osvalds Līdeks „Latviešu svētki”. — Rīga 1940.
 Pēteris Šmits „Latviešu tautas ticējumi”. — Latviešu Folkloras Krātuves apgāds, Rīga 1940.
 „Latviešu tautas dziesmas”. — Rīga 1982. IV sēj.
 Edīte Olupe „Latviešu gadskārtu ieražas”. — Avots, Rīga 1992. 
 Kārlis Skalbe „Pasakas”. — Apgāds Sējējs, Augsburg 1946. (Papardes zieds)
 Diāna Karaša „Latviskās sadzīves tradīcijas un godi”. — Zinātne, Rīga 1991.
 Māra Šterna „Senā gadskārta”. — Zinātne, Rīga 1998. 
 Helmi Stalte „Gadskārtu ieražas — Līgo”. — E. Melngaila Tautas mākslas centrs, Rīga 1989.
 Silvija Silava „Visi gaida Jān̦u dienu — Līgo dziesmas”. — Liesma, Rīga 1991.

 Ārējās saites 
 Jāņu svinēšanas apraksti „Latvju Dainās” 
 Latviešu dainas par Jāņu svinēšanu  
 nerātnās dziesmas 
 Tradīcijas LFB 
 Austris Grasis „Pārdomas par Jāņiem”  — 14.06.2008. 
 Līgo svētki / Jāņi 
 Kā radās Līgo, Jāņi un svētku tradīcijas 
 Latviešu gadskārtu svētki, to tradīcijas 
 Tradicionālais Saulgriežu rituāls Turaidā — 360° virtuāla tūre  Virtuālā Latvija 

Kategorija:Jāņi
Kategorija:Latvijas kultūras kanonā ietvertās vērtības