Trompete

Trompete () ir misiņa pūšaminstruments ar spilgtu un spožu toni, kurā skaņa rodas, izraisot lūpu vibrāciju pret puslodes vai kausveida iemutni. Instrumentu veido divkārši saliekta cilindriska misiņa caurule, kas pakāpeniski pāriet paplašinātā zvana piltuvē. Visbiežāk trompetes izgatavo no dzeltenā misiņa, taču specifiskos gadījumos tās veido arī no zelta vai sudraba. Trompetes garums no iemutņa līdz piltuvei ir ap 47–50 cm, bet visas saliektās caurules kopējais garums ir 130–150 cm. Instrumentam ir trīs vārsti (ventiļi) ar atbilstošām kulisēm, kas kopā ar lūpu spriegojuma maiņu ļauj radīt pilnībā hromatisku skanējumu. Trompetei ir raksturīgs spilgts, skanīgs un dinamiskas izteiksmes tonis. Saskaņā ar Hornbostela-Zaksa klasifikāciju trompete pieder pie lūpu vibrācijas aerofoniem (423), un mūsdienu hromatiskās jeb vārstu trompetes ietilpst apakšgrupā 423.23. Organoloģijā terminu “trompete” lieto arī plašāk — apzīmējot jebkuru lūpu vibrācijas aerofonu, ne tikai Rietumu orķestra instrumentu.

Trompete ir viens no vecākajiem zināmajiem pūšaminstrumentiem pasaulē. Tās senākie priekšteči bija no dabīgiem materiāliem izgatavoti signālinstrumenti, bet senākie zināmie metāla eksemplāri datējami ar 14. gadsimtu p.m.ē., piemēram, sudraba trompetes no Tutanhamonam piederošā inventāra Senajā Ēģiptē. Senajā Grieķijā un Romā trompetes (piemēram, salpinx, tuba, lituus) plaši izmantoja militāriem un ceremoniāliem mērķiem. Viduslaikos un jaunajos laikos attīstījās tā sauktā “dabiskā” trompete, bet 19. gadsimta sākumā (ap 1815–1828) vārstu ieviešana nostiprināja instrumenta mūsdienu formu un paplašināja tā hromatiskās iespējas. Kultūras nozīmē trompete apvieno gan simbolisku piesaisti valdnieku svinībām, karagājieniem un fanfarām, gan arī centrālo vietu mūzikā. Tas ir nozīmīgs instruments klasiskajā simfoniskajā orķestrī, kameransambļos, kā arī populārajā mūzikā, džeza un popa žanros. Īpaši džeza tradīcijā 20. gadsimtā trompetes solospēle būtiski ietekmēja žanra attīstību, piemēram, Lūiss Ārmstrongs, Mailss Deiviss, un instrumenta skanējums kļuvis par vienu no šī žanra kanoniskajiem elementiem.

 Vēsture 
Trompetes saknes meklējamas senajās civilizācijās, kur instrumentu sākotnēji gatavoja no dabīgiem materiāliem, piemēram, dzīvnieku ragiem un gliemežvākiem, bet vēlāk arī no metāla caurulēm. Arheoloģiskie un rakstītie avoti liecina, ka metāla trompetes ir zināmas jau 2. gadu tūkstotī p.m.ē. Senajā Ēģiptē tās galvenokārt tika izmantotas militāriem un reliģiski ceremoniāliem mērķiem. Par senākajiem saglabājušajiem eksemplāriem uzskata divas trompetes no faraona Tutanhamona kapenes (18. dinastija, 14. gadsimts p.m.ē.) – vienu no sudraba un otru no bronzas. Tās 1922. gadā atrada Hovards Kārters; instrumenti ikonogrāfiski saistīti ar kara dievību kultu un signālfunkcijām. Līdzīgas funkcijas pildīja arī Senās Divupes un Ķīnas instrumenti, kas izmantoti kā signālinstrumenti. Antīkajā Eiropā tiešie trompetes analogi bija grieķu salpinx (taisna trompete, saglabājies 5. gadsimta p.m.ē. ziloņkaula eksemplārs ar bronzas zvanu) un romiešu tuba un lituus, kas plaši skanēja militārās un publiskās ceremonijās. Austrumāzijā Haņu periodā (25–220 m.ē.) taisnā metāla trompete (laba/lapa, tongjiao/haotong) nonāca Ķīnā no Centrālāzijas un Rietumāzijas un tika izmantota valsts procesijās, militārās parādēs un arī civilos pasākumos.

Viduslaikos Eiropā garā, taisnā buisine tipa trompete kļuva par valdnieku un pilsētu reprezentācijas simbolu. Ap 1400. gadu, instrumenta garumam pieaugot, to praktiskuma nolūkā sāka locīt S-veidā, bet ap 1500. gadu nostiprinājās “cilpas” forma, kas kļuva par dabiskās trompetes (bez ventiļiem) kanonisko siluetu. Šajā laikā trompete ieguva pastāvīgāku vietu galma mūzikā un militārās ceremonijās. Renesanses un agra baroka pilsētu mūzikantu vidū un galma kapelās nostiprinājās profesionāla trompešu korpusu tradīcija, kas pamazām pārgāja no signālfunkcijām uz melodisku spēli.

Baroka laikmetā (17.–18. gadsimts) dabiskā trompete īpaši pilnveidoja augšējo, tā saukto clarino reģistru, kur dabisko parciāļu virkne ļāva veidot diatoniskas melodijas. To apliecina, piemēram, Johana Sebastiāna Baha un Georga Frīdriha Hendeļa partitūras (piemēram, augstā trompetes solo partija “Brandenburgas koncerta” Nr. 2 F mažorā). Intonācijas korekcijai lokāli izmantoja arī tromba da tirarsi (slīdošu iemutcauruli). Šajā periodā trompete kļuva par prestižu instrumentu svinīgās procesijās un dievkalpojumos. Klasicisma laikmetā (18. gadsimta otrā puse – 19. gadsimta sākums), samazinoties clarino stilam, tika meklēti risinājumi instrumenta hromatizēšanai. Viens no posmiem bija atslēgu trompete, kas deva iespēju spēlēt pilnīgākas melodijas, piemēram, Jozefa Haidna “Trompetes koncerts” Mi♭ mažorā, rakstīts 1796. gadā Antonam Veidingeram un pirmatskaņots 1800. gadā. Tomēr instrumenta tehniskās iespējas joprojām bija ierobežotas.

Būtisku pavērsienu trompetes attīstībā deva 19. gadsimta sākumā izgudrotie ventiļi. Ap 1814–1815. gadu neatkarīgi viens no otra Heinrihs Štēlcels un Frīdrihs Blīhmels izstrādāja pirmās praktiskās vārstu (ventiļu) sistēmas, kas ļāva lipvibrācijas aerofoniem spēlēt pilnu hromatisko skalu. Ap 1828. gadu parādījās pirmās ventiļu trompetes, kas drīz vien izplatījās un orķestra praksē pakāpeniski nomainīja dabiskās trompetes. 1838./1839. gadā franču meistars Fransuā Perinē ieviesa uzlabotu virzuļventili, kas 19. gadsimta otrajā pusē daudzos reģionos kļuva par standartu. Līdz ar to nostiprinājās mūsdienu B♭ un C trompešu ģimene un ievērojami paplašinājās instrumenta tehniskās un muzikālās iespējas. Kopš tā laika trompete kļuvusi par neatņemamu simfoniskā orķestra sastāvdaļu un vienu no galvenajiem džeza un populārās mūzikas instrumentiem.

 Konstrukcija un darbības princips 
Trompete sastāv no vairākām galvenajām daļām: iemutņa, ievadcaurules, cilindriska korpusa ar skaņošanas un ventiļu slīdņiem, trim (retāk četriem) virzuļventiļiem vai rotācijas ventiļiem, paplašināta zvana, kā arī papildu mehānismiem — kondensāta atverēm (“ūdens atslēgām”), intonācijas korekcijas āķiem un gredzeniem pie 1. un 3. slīdņa. Iemutnis ir metāla uzgalis ar malu, kausu, “rīkli” un konusveida kanālu, caur kuru mūziķis pūš gaisu, radot lūpu vibrāciju. Tā iekšējā ģeometrija, piemēram, kausa dziļums, rīkles diametrs, būtiski ietekmē spēles sajūtu, intonāciju un tembru. Skaņas krāsu var mainīt arī ar surdīnēm', kurus ievieto zvanā. Korpuss veidots no vairākām izlocītām metāla caurules sekcijām. Pamata garums (ap 130–150 cm) nosaka instrumenta pamattoņa augstumu, bet salocītā konstrukcija padara to praktisku spēlei. Kopējais profils ir pārsvarā cilindrisks ar konisku ievadcauruli un paplašinātu zvanu, kas ietekmē parciāļu (virstoņu) secību, skaņas projekciju un intonāciju. Trompetēm ir arī regulējami kloķi un skaņošanas caurules, kas ļauj precīzi noregulēt instrumenta intonāciju. Ventiļi (parasti trīs) maina gaisa plūsmas ceļu, pievienojot caurules garumu un tādējādi pazeminot skaņas pamatfrekvenci par pustoni, toni un tamlīdzīgi. Ventiļu kombināciju pagarinājumi nav ideāli lineāri, piem;eram, 1. un 2. ventiļa kombinācijai B♭ trompetei vajadzīgs ~26,5 cm, nevis 25,5 cm, tādēļ konstrukcijā paredzēti kustīgie 1. un 3. slīdņa āķi/gredzeni, lai spēles laikā veiktu intonācijas korekciju.

Mūsdienu trompetes pārsvarā izgatavo no misiņa sakausējumiem. Izplatītākais ir dzeltenais misiņš (~70% Cu, 30% Zn), bet tiek lietots arī sarkanais vai zeltainais misiņš ar augstāku vara īpatsvaru (~85% Cu, 15% Zn). Virsmas apdarei izmanto laku, sudraba vai zelta pārklājumu. Trompetisti šīs atšķirības apraksta kā “siltāku” vai “asāku” toni, taču akustiskie pētījumi rāda, ka instrumenta skaņu daudz vairāk nosaka ģeometrija (iemutnis, ievadcaurule, zvana profils) un rezonanses īpašības, bet materiāla ietekme ir neliela, piemēram, izstarotās skaņas pārnesfunkcijas atšķirība ap 1 dB, ieejas impedances izmaiņas līdz ~5%. Atsevišķos gadījumos trompetes izgatavo arī no citiem metāliem vai plastmasas, kas samazina svaru un maina tembru.

Trompete ir lūpu vibrācijas aerofons. Spēlētāja lūpas veido nelineāru avotu, kas mijiedarbojas ar instrumenta rezonatoru. Stabilas skaņas zonas nosaka ieejas akustiskās impedances maksimumi (Z = p/U), kur spiediena un plūsmas fāžu attiecība ļauj uzturēt pašsvārstības. Iemutnis būtiski maina šo impedances spektru un ļauj spēlēt augšējo harmoniju reģistrā. Skaņas augstumu mūziķis kontrolē ar lūpu spriegojumu (ambušūru), gaisa plūsmas spiedienu, reizēm arī vokālā trakta rezonansēm, kā arī ar ventiļu kombinācijām. Akustiski trompete pārsvarā ir cilindriska caurule ar konisku zvanu, kas nosaka tās virstoņu struktūru. Lielas amplitūdas gadījumā viļņu nelinearitāte izraisa “noasināšanos”, kas piešķir instrumentam raksturīgo brassy (“misiņa”) tembru. Trompetes skanējums ir īpaši spilgts, skanīgs un caurspīdīgs, padarot to labi dzirdamu gan solo partijās, gan orķestra faktūrā.

 Trompešu veidi 
Laika gaitā ir izveidojušies vairāki trompešu veidi, kas atšķiras pēc izmēra, konstrukcijas un skanējuma rakstura. Atsevišķi veidi tiek izmantoti noteiktos mūzikas žanros vai specifiskos muzikālos kontekstos.

B♭ trompete ir visizplatītākais trompetes veids un mūsdienās kļuvusi gandrīz universāla gan simfoniskajā, gan džeza, gan pūtēju orķestros. Tā ir transponējošs instruments (rakstītais do skan zemāk), tipiskais caurules garums ir ap 1,48 m. B♭ trompetes skanējums ir salīdzinoši silts un daudzpusīgs, padarot to piemērotu gan solo, gan ansambļa partijām.

C trompete ir nedaudz īsāka par B♭ trompeti, un tā skan rakstītajā augstumā (praktiski netransponējošs instruments). To īpaši bieži izmanto simfoniskajos orķestros, jo tā nodrošina spilgtāku un skaidrāku tembru un atvieglo spēli tonalitātēs ar daudziem krustiņiem. Ziemeļamerikā C trompete ir sevišķi populāra, kamēr Vācijā un Austrijā bieži lieto rotācijas vārstu trompetes, bet Francijā, Lielbritānijā un ASV – Perinē (virzuļu) sistēmas instrumentus.

Pikolo trompete ir vismazākā trompete ar visaugstāko reģistru. To visbiežāk konstruē spēlei B♭ vai A tonalitātē (ar maināmām ievadcaurulēm); atsevišķi modeļi ir arī C vai D tonalitātē. Vairumam modeļu ir ceturtais ventilis, kas paplašina diapazonu un intonācijas iespējas. Pikolo trompeti plaši izmanto baroka mūzikas atskaņošanā, piemēram, J. S. Baha un G. F. Hendeļa darbos. Īpašs vēsturiskais variants ir Baha trompete D tonalitātē, ko ap 1890. gadu izstrādāja Viktors Mahijons, lai autentiskāk atskaņotu baroka repertuāru.

Basstrompete ir ievērojami lielāka un noskaņota zemāk (parasti C vai B♭, retāk E♭). Rakstībā bieži izmanto sol atslēgu, transponējot atbilstoši par oktāvu (C), lielu nonu (B♭) vai lielu seksti (E♭) zemāk. Tās skanējums ir tuvāks trombonam, taču ar “cietāku”, metāliskāku tembru. Basstrompeti plaši izmantoja 19.–20. gadsimta komponisti, piemēram, Rihards Vāgners, Rihards Štrauss, Igors Stravinskis un Leošs Janāčeks.

D un E♭ trompetes ir augstāk noskaņotie varianti, kurus bieži izmanto spilgtāka tembra un precīzākas intonācijas dēļ, īpaši solo partijās un repertuārā ar sarežģītām tonalitātēm. D trompete 19. gadsimta beigās bija izplatīta kā Baha trompete, bet mūsdienās joprojām sastopama atsevišķos orķestra darbos. E♭ trompete tiek izmantota klasikas un agrā romantisma partitūrās, kur nepieciešams gaišs, izteiksmīgs tembrs.

Papildus standarta tipiem pastāv arī dažādas reģionālās un vēsturiskās trompetes versijas:
 Dabiskā trompete – bez vārstiem, plaši izmantota 16.–18. gadsimtā, spēlējot virstoņu virknē. Ar kloķu palīdzību to varēja pielāgot dažādām tonalitātēm; rekonstruētus instrumentus bieži lieto periodmūzikas atskaņošanā.
 Atslēgu trompete – aprīkota ar sānu skaņu caurumiem un klapēm, 19. gadsimta sākumā pirms vārstu tehnoloģijas nostiprināšanās nodrošināja hromatisku skaņu, piemēram, Haidna Trompetes koncerts.
 Slīdošā trompete (tromba da tirarsi) – ar teleskopisku slīdni, sastopama no renesanses līdz 19. gadsimtam, īpaši Anglijā.
 Rotācijas vārstu trompete – izplatīta Vācijā un Austrijā, kur saistīta ar specifisku repertuāra tradīciju un skanējuma ideālu.
 Herolda jeb fanfaru trompete – ceremonijām paredzēts taisns instruments, bieži ar karoga stiprinājumu; radniecīgs viduslaiku buisine tradīcijai.
 Kabatas trompete – kompakta B♭ vai C trompete ar ciešāk salocītu cauruli; akustiski līdzvērtīga pamata modelim, bet netiek uzskatīta par standarta koncertinstrumentu.
 Tautas mūzikas instrumenti – piemēram, Alpu rags vai skandināvu lur, kas funkcionāli radniecīgi trompetei, taču galvenokārt saglabājuši kultūrvēsturisku un simbolisku nozīmi tradicionālajās ceremonijās un folkloras praksē.

 Trompetisti 
Cilvēku, kurš spēlē trompeti, sauc par trompetistu. Pasaulē slavenākie trompetisti ir Lūiss Ārmstrongs un Mailss Deiviss. Latvijā ievērojamākie trompetisti ir Gunārs Rozenbergs, Andris Ābelīte un Jānis Ivuškāns.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:Metāla pūšamie mūzikas instrumenti
Kategorija:Militārā mūzika
Kategorija:Džezs