Lavrentijs Berija

Lavrentijs Berija (, Lavrenti Beria; ; dzimis , miris ) bija megrelu izcelsmes padomju valsts darbinieks, PSRS Iekšlietu ministrijas vadītājs. Josifa Staļina tuvs līdzgaitnieks. No 1938. gada līdz 1945. gadam vadīja PSRS represīvo aparātu. Organizēja represijas un deportācijas Baltijas valstīs un PSRS ieņemtajos Polijas apgabalos (mūsdienu Baltkrievijas un Ukrainas rietumdaļa). Katiņas slaktiņa organizētājs. Tieši vadīja čečenu, ingušu un balkāru deportācijas 1944. gadā. Pēc Otrā pasaules kara vadīja PSRS kodolprogrammu. Pēc Staļina nāves 1953. gadā, būdams viens no ietekmīgākajiem cilvēkiem valstī, centās koncentrēt varu savās rokās. 1953. gada jūnija beigās arestēts, apsūdzēts spiegošanā un kapitālisma atjaunošanas mēģinājumā. Ar tiesas spriedumu kopā ar vairākiem līdzgaitniekiem no drošības orgāniem sodīts ar nāvi.

 Biogrāfija 
Dzimis 1899. gadā Merheuli ciemā netālu no Suhumi. Mācījās Suhumi ģimnāzijā un pēc tās beigšanas devās uz Baku, kur iestājās celtniecības skolā, ko absolvēja 1919. gadā. Baku Berija iestājās sociāldemokrātiskajā partijā un uzsāka nelegālu darbību. Sākotnēji viņš bija meņševiku uzskatu atbalstītājs, bet 1917. gada martā pieslējās boļševikiem. Pirmā pasaules kara sākumā viņu iesauca armijā, un vairākus mēnešus viņš pavadīja frontē Rumānijā, līdz 1917. gada beigās dezertēja un atgriezās Baku, kur pilsoņu kara laikā darbojās pagrīdē. Pēc tam Berija uz kādu laiku atgriezās Gruzijā, taču drīz vien viņu arestēja un izsūtīja uz Baku. Pēc tam, kad Azerbaidžānā tika nodibināta padomju vara, viņš kļuva par čekas darbinieku. Kopš tā laika Berija sāka pamazām kāpt uz augšu pa karjeras kāpnēm, ieņemdams augstus posteņus Gruzijas un Azerbaidžānas čekā. Pēc asinspirts, ko viņš bija sarīkojis kolektivizācijas laikā, Berija iemantoja stingra vadītāja slavu, vadītāja, kurš izmanto jebkurus līdzekļus mērķa sasniegšanai.

1938. gada augustā Berija kļuva par NKVD priekšsēdētāja Ježova pirmo vietnieku, kurš sāka vākt par viņu apsūdzošu informāciju. Ježovs plānoja Beriju arestēt, tomēr viņš pārliecināja Staļinu par savu lojalitāti. 1938. gada 25. novembrī Beriju iecēla par NKVD priekšsēdētāju, bet Ježovam 1940. gada 4. februārī izpildīja nāvessodu.  Berijas nākšana pie varas izbeidza Lielo teroru.
Pēc Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai 1941. gada 22. jūnijā Berija kopā ar Staļinu, Molotovu, Vorošilovu un Maļenkovu 1941. gada 30. jūnijā izveidoja Valsts aizsardzības komiteju. Līdz 1946. gada 19. martam viņš bija PSKP Politbiroja kandidāts, vēlāk Politbiroja loceklis. 

Pēc Staļina nāves 1953. gada 5. martā Padomju Savienībā izveidojās kolektīvās vadības modelis, kurā Politbiroja veterānu ietekme bija nestabilā līdzsvarā. Sākotnēji par vadoni ar Berijas atbalstu izvirzījās Georgijs Maļenkovs, kas kļuva par PSRS Ministru padomes priekšsēdētāju, ko tajā brīdī uzskatīja par ietekmīgāko amatu valstī. Berija piešķīra amnestiju vairāk nekā miljonam ieslodzīto; savienības republikās vadošos amatus sāka piešķirt vietējo tautību pārstāvjiem; ierosināja izbeigt sociālisma celtniecību VDR un izveidot apvienotu, neitrālu Vāciju. Liberalizācija VDR izraisīja jūnija sacelšanos, ko apspieda padomju tanki. Jau 1953. gada jūnija beigās Hruščovs panāca pārējo Prezidija locekļu atbalstu Berijas arestam un nošaušanai 23. decembrī.

 Ārējās saites 

Kategorija:NKVD
Kategorija:PSKP CK locekļi
Kategorija:Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Kategorija:Ar nāvi sodītie politiķi
Kategorija:1899. gadā dzimušie
Kategorija:1953. gadā mirušie
Kategorija:Padomju Savienības maršali
Kategorija:Sociālistiskā Darba varoņi
Kategorija:Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie