Merkantilisms

Merkantilisms (no  — 'tirgotājs') ir ekonomikas teorija, ka valsts labklājība ir atkarīga no tās kapitāla, kā arī no pasaules saimniecības apjoma un starptautiskās tirdzniecības. Valstīs, kurās bija merkantilā sistēma, ekonomiskā politika bija balstītas tieši uz šīm idejām. Daži zinātnieki uzskata, ka merkantilisms ir sinonīms kapitālismam vai vismaz tā apakšnozare, kamēr citi to uzskata par atsevišķu saimniecisko iekārtu.

Savā laikā saimniecības labklājība vai kapitāls tika izteikta buljonos (zelta vai sudraba stieņos), kuri piederēja valstij, un to skaits palielinājās pie pozitīvas tirdzniecības bilances (eksports lielāks nekā imports).

 Merkantilisma vēsture 

Merkantilisms parādījās 17. gadsimta otrajā pusē līdz ar centralizēto valstu izveidošanos. Merkantiliskās saimniecības pamatbūtība ir idejā, ka, lai sasniegtu uzplaukumu, valstij aktīvi ir jāiejaucas un jāvirza saimnieciskās norises par labu visai sabiedrībai. Nosaukumu radījis ekonomikas teorētiķis Ādams Smits.

Visspilgtāk tas izpaudās Austrijā, Francijā, Prūsijā.

 Merkantilisma galvenās pazīmes 

Merkantilisma galvenās pazīmes:
 valsts kontrolē saimnieciskās norises un nosaka vēlamos attīstības virzienus;
 valstij jāgūst labumu no visām komercoperācijām;
 jebkādām komercoperācijām ir jāienes valstī līdzekļus, nevis jāaizpludina to uz citām valstīm;
 maksimāli jāsamazina importu un jāpalielina eksportu;
 valstij visādā ziņā jāveicina nacionālās rūpniecības attīstību;
 valsts saimniecības varenību nosaka uzkrāto līdzekļu (zelta) daudzums tās kasē.

 Merkantilisms Francijā 

Klasisks merkantilistu pārstāvis bija Francijas ekonomikas ministrs Žans Batists Kolbērs (Jean Baptiste Colbert). Ar nodokļu atvieglojumu un prēmiju palīdzību, vienlaicīgi palielinot nodevas ārvalstu kuģiem, īsā laikā ļoti ievērojami attīstīja nacionālo kuģniecību. Ar valsts atbalstu un kapitālu tika dibinātas tirdzniecības kompānijas, kurām piešķir tirdzniecības monopoltiesības Francijas kolonijās. Francijas kolonijas platību ziņā tai laikā ievērojami pārsniedza Anglijas aizjūras īpašumus. Valsts par saviem līdzekļiem attīstīja un pilnveidoja zemes un ūdens satiksmi. Valsts pārvalde tika pilnīgi centralizēta. Ar augstiem ievedmuitas tarifiem tika bremzēts ārzemju rūpniecības preču imports, nodrošinot nacionālajai rūpniecībai iekšzemes tirgu. Sekmējot rūpniecības un tirdzniecības attīstību, tika veicināta zelta ieplūšana Francijā. Valsts, neskopodamies ar privilēģijām un labu atalgojumu, aicināja no ārzemēm labākos speciālistus, atdzīvinot vai pat radot no jauna stikla, linu, ādas un zīda rūpniecību utt. Zemkopībai, kas nenesa tik lielu peļņu, nepievērsa nekādu uzmanību. Zemkopība lauksaimniecības produktu zemo cenu un augsto nodokļu dēļ vairs neatmaksājās, un zemnieki masveidā devās uz pilsētām, kļūstot par manufaktūru strādniekiem. Īsā laikā Francijas saimniecība piedzīvoja neparedzētu uzplaukumu, taču jau pēc pirmajiem panākumiem parādījās arī negatīvas tendences. Iekšējās konkurences trūkums samazināja preču kvalitāti un palielināja to cenu. Valsts ierēdņi aizvien aktīvāk iejaucās rūpnieku darbā, spiežot tos ražot tādas preces, kurām nav noieta, vai kas nedeva peļņu.

Kategorija:Starptautiskā tirdzniecība
Kategorija:Eiropas vēsture