Ballistiskā raķete

Ballistiskā raķete ir raķete, kuras lidojuma trajektorija ir ballistiska un suborbitāla, un tā paredzēta kaujas galviņas vai citas derīgās kravas nogādāšanai noteiktā mērķī.

Raķetes virzienu un ātrumu nosaka raķetes orientācija starta laukumā un dzinēja darbība. Pēc dzinēja izslēgšanas raķete turpina lidojumu saskaņā ar orbitālās mehānikas un ballistikas likumiem.

Pirmā ballistiskā raķete A-4, vairāk zināma kā V-2, tika izgatavota nacistiskajā Vācijā 1930. — 1940. gados, un tās konstruktors bija Verners fon Brauns. V-2 bija pirmais cilvēka radītais objekts, kas sasniedza kosmosa augstumus, pārsniedzot 100 kilometru Kārmāna līniju. Tā bija bruņojumā izmantota kā stratēģiskais ierocis Otrajā pasaules karā, īpaši pret Londonu un citām sabiedroto pilsētām. Pēc kara beigām gan ASV, gan Padomju Savienība pārņēma vācu raķešu tehnoloģijas un zinātniekus, lai attīstītu savas ballistiskās programmas. Tas aizsāka strauju starpkontinentālo ballistisko raķešu (ICBM) attīstību Aukstā kara laikā. Šīs raķetes spēj veikt tūkstošiem kilometru tālus lidojumus, ar augstu precizitāti nogādājot kaujas galviņas jebkurā vietā uz Zemes.

Mūsdienās ballistiskās raķetes ir nozīmīgs elements daudzās valstu aizsardzības sistēmās. Tās tiek klasificētas pēc darbības rādiusa — tuvā darbības rādiusa (SRBM), vidējā (MRBM), tālā (IRBM) un starpkontinentālās (ICBM). Daudzām no šīm raķetēm ir iespēja nest vairākas neatkarīgi mērķētas kaujas galviņas (MIRV), padarot tās vēl efektīvākas.

Papildus militāram pielietojumam ballistisko raķešu tehnoloģija ir izmantota arī kosmosa izpētei un satelītu nogādei orbītā, padarot šo tehnoloģiju par pamatu mūsdienu raķešu inženierijas attīstībai.

 Ārējās saites