Ziemassvētki

Ziemassvētki, arī Ziemsvētki vai Ziemas svētki, ir ikgadēji svētki ar divējādu — reliģisku un kultūras — raksturu. Kristīgajā tradīcijā tie ir svētki, kuros tiek pieminēta Jēzus Kristus piedzimšana, savukārt plašākā kultūrvēsturiskā nozīmē Ziemassvētki saistās ar gada ritmu un ziemas saulgriežu periodu, kas Ziemeļu puslodē iestājas decembra 20.–23. datumā (visbiežāk 21. vai 22.). Šī daudzslāņainā izcelsme ir noteikusi Ziemassvētku tradīciju un nozīmju dažādību dažādās sabiedrībās. Lielākajā daļā kristīgo baznīcu Ziemassvētkus svin 25. decembrī pēc Gregora kalendāra; kristīgajā liturģiskajā praksē svētku laiks parasti aptver vairākas dienas — 24. decembri kā Ziemassvētku vakaru, 25. decembri kā Pirmos Ziemassvētkus un 26. decembri kā Otros Ziemassvētkus. Kristīgajā tradīcijā ir nostiprinājies uzskats, ka Jēzus Kristus piedzimšanas diena ir 25. decembris, lai gan šis datums Jaunajā Derībā nav tieši minēts. Daļā pareizticīgo baznīcu liturģijā joprojām tiek lietots Jūlija kalendārs, tādēļ Ziemassvētki pēc Gregora kalendāra iekrīt 6.–7. janvārī, un galvenā svētku diena ir 7. janvāris.

Kristīgajā liturģiskajā gadā Ziemassvētki ir vieni no galvenajiem svētkiem, jo tie saistīti ar teoloģiskiem priekšstatiem par Dieva iemiesošanos, pestīšanu un dievišķo klātbūtni pasaulē. Romas katoļu tradīcijā šo nozīmi īpaši uzsver vairākas atsevišķas Ziemassvētku mises, kas tiek novadītas svētku laikā. Ziemassvētkiem kristīgajā kontekstā ir raksturīgs arī adventes laiks — sagatavošanās periods, kas liturģiski un simboliski iezīmē Kristus dzimšanas gaidas. Vienlaikus Ziemassvētkiem piemīt izteikts sociāls un kultūras raksturs, kas pārsniedz to reliģisko nozīmi. Daudzās sabiedrībās tie saistās ar ģimenes kopā būšanu, dāvināšanu, labdarību un noteiktām paražām un simboliem, piemēram, Ziemassvētku egles rotāšanu, Ziemassvētku vecīša tēlu un piparkūku cepšanu. Šo tradīciju izcelsme ir daudzveidīga. Līdzās kristīgajai liturģijai tajās saglabājušies dažādu tautu folkloras elementi un pirmskristīgās ziemas saulgriežu paražas, kas dažādās kultūrvidēs veidojušas atšķirīgas Ziemassvētku svinēšanas formas.

Mūsdienās Ziemassvētki ir globāli izplatīti svētki. Tos reliģiski atzīmē liela daļa pasaules kristiešu (aptuveni 2,3 miljardi), taču daudzviet tie tiek svinēti arī sekulārā vai kultūras nozīmē, neatkarīgi no reliģiskās piederības. Daudzās valstīs Ziemassvētku dienas ir oficiālas brīvdienas. Globalizācijas, masu mediju un saimniecisko procesu ietekmē Ziemassvētki ir kļuvuši par vienu no atpazīstamākajiem gada notikumiem pasaulē, apvienojot reliģiskas, kultūras un arī komerciālas dimensijas un ieņemot nozīmīgu vietu mūsdienu kalendārā.

 Nosaukums un terminoloģija 
Latviešu valodā vārds ‘Ziemassvētki’ () ir saliktenis, kas veidojies no vārdiem ‘ziema’ un ‘svētki’. Šī nosaukuma semantika skaidri norāda uz gada tumšāko periodu un ziemas saulgriežu laiku, kam pirmskristīgajās tradīcijās bija būtiska nozīme kā dabas cikliskās atjaunošanās, gaismas atgriešanās un kopienas rituālu brīdis. Kristietības izplatības gaitā šis vietējais apzīmējums tika saglabāts, taču tā saturs pakāpeniski tika piesātināts ar kristīgo nozīmi jeb Jēzus Kristus piedzimšanas svinēšanu. Tādējādi nosaukuma uzbūve raksturīgi sasaista kristīgo svētku tradīciju ar seno latviešu kalendāru un sezonālajiem priekšstatiem.

Citās valodās Ziemassvētku nosaukumi bieži tiešāk atspoguļo kristīgo izcelsmi, tomēr arī tajos saglabājas atšķirīgi vēsturiski akcenti. Angļu Christmas etimoloģiski saistīts ar senangļu Cristes mæsse (“Kristus mise”), uzsverot svētku liturģisko nozīmi. Franču Noël, itāļu Natale un portugāļu Natal cēlušies no latīņu natalis (“dzimšanas diena”, “saistīts ar dzimšanu”), koncentrējoties uz piedzimšanas motīvu. Spāņu Navidad ir atvasināts no vēlīnās latīņu nativĭtas (“dzimšana”). Savukārt vācu Weihnachten etimoloģiski saistīts ar vidusaugšvācu frāzi ze wīhen nahten (“svētajās/iesvētītajās naktīs”), akcentējot svētku vairāku nakšu raksturu.

Terminoloģiski Ziemassvētku jēdziens tiek lietots atšķirīgi reliģiskajā un laicīgajā kontekstā. Reliģiskajā lietojumā dominē Kristus dzimšanas svētki, Kunga piedzimšanas svētki, kas precīzi definē svētku teoloģisko saturu un doktrinālo nozīmi. Laicīgajā un kultūras valodā vārds Ziemassvētki bieži tiek lietots plašākā nozīmē, apzīmējot ne tikai konkrēto reliģisko dienu, bet arī visu Ziemassvētku periodu, ar to saistītās sociālās prakses un sezonālo simboliku — ģimenes kopā būšanu, dāvināšanu, izrotāšanu, Ziemassvētku tirdziņu aktivitātes un komerciālās izpausmes — neatkarīgi no reliģiskās piederības. Šī terminoloģiskā daudzslāņainība mūsdienu sabiedrībā atspoguļo Ziemassvētku kā svētku reliģisko un kultūras dualitāti.

 Izcelsme un vēsturiskā attīstība 
 Pirmskristīgās tradīcijas 
Ziemassvētku pirmskristīgās tradīcijas Eiropā un citur pasaulē cieši saistītas ar ziemas saulgriežiem — astronomisku brīdi, kad Ziemeļu puslodē Saule debesīs met visīsāko loku, diena ir visīsākā un nakts visgarākā, pēc kā dienasgaismas ilgums atkal pakāpeniski pieaug. Šis gada “pagrieziena punkts” jau senajās sabiedrībās tika uztverts kā kosmiski nozīmīgs, jo tas iezīmēja tumsas kulmināciju un gaismas atgriešanos, kas agrārajās kultūrās bija saistīta ar dzīvības ciklu, auglību un jauna gada sākumu. Eiropā ziemas saulgriežu laiks bija saistīts ar dažādām pirmskristīgām svinībām un rituāliem. Ģermāņu un skandināvu zemēs nozīmīgas bija Jūles svinības, kas vēsturiski tika saistītas ar saulgriežu laiku. Vairākās ziemeļeiropiešu valodās Jūles nosaukums līdz pat mūsdienām ir kļuvis par Ziemassvētku apzīmējumu, un šī tradīcija ir nozīmīgs atskaites punkts arī mūsdienu neopagāniskajās praksēs. Senajā Romā decembra periodu iezīmēja Saturnālijas — vairāku dienu festivālu cikls ar mielastiem, dāvanu došanu un simbolisku sociālo normu “apvēršanu”, kas stiprināja kopienas saites. Vēlīnajā antīkajā laikmetā ziemas saulgriežu idejas tika saistītas arī saules kultos, tostarp Sol Invictus (“Neuzvaramās Saules”) svinībās, kurās tika uzsvērta Saules “atdzimšana”. Arī Baltijas reģionā saulgriežu laiks bija saistīts ar sezonāliem rituāliem, kas iezīmēja dabas cikla atjaunošanos un gaismas pakāpenisku atgriešanos.

Ziemas saulgriežu atzīmēšana nav bijusi tikai eiropiešu parādība. Enciklopēdiskie pārskati liecina, ka saulgriežu svinības pastāvējušas daudzviet pasaulē, apliecinot šī astronomiskā notikuma universālo nozīmi. Irānas un Afganistānas kultūrtelpā ziemas saulgriežus iezīmē Jaldā tradīcija, kas iekļauta UNESCO nemateriālā kultūras mantojuma sarakstā un akcentē gaismas, siltuma un dzīvības simboliku, piemēram, lampas kā gaismas zīme, sarkanie augļi (granātaboli) kā siltuma simbols, un ģimenes kopību. Austrumāzijā nozīmīga ir Dundži (冬至; “ziemas atnākšana”) diena, kas saistīta ar ģimenes sanākšanu un sezonālā cikla atzīmēšanu. Līdzīgas saulgriežu svinības bija pazīstamas arī citās pasaules daļās.

Saulgriežu rituālu simbolikā dažādās kultūrās atkārtojas vairākas kopīgas tēmas. Viena no centrālajām ir gaismas un tumsas pretstats — uguns, sveces, lāpas, lampas, ugunskuri vai bluķa dedzināšana simbolizēja Saules spēka atjaunošanu un aizsardzību pret tumsu. Otrs būtisks motīvs ir atjaunošanās un jaunā cikla sākums, jo saulgrieži tika uztverta kā robežbrīdis, pēc kura sākas gaismas pieaugums, kas kultūrās tika interpretēts kā cerības, kārtības un labklājības atgriešanās signāls. Trešā nozīmīgā dimensija ir kopiena un sociālā integrācija — rituālās maltītes, masku vilkšana, kopīgas svinības, dāvanu apmaiņa un, dažviet, simboliska sociālo normu mīkstināšana vai apvēršana kalpoja sociālās saliedētības stiprināšanai. Kristietībai izplatoties Eiropā, daļa šo pirmskristīgo prakšu netika pilnībā izskaustas, bet gan reinterpretētas un integrētas jaunajā Ziemassvētku svinēšanas kontekstā. Rezultātā daudzi mūsdienās pazīstami Ziemassvētku simboli un paražas — uguns un gaismas motīvi, Ziemassvētku egle, kopienas un ģimenes kopābūšanas svinēšana — saglabā saulgriežu laikmeta semantiku, kur kristīgais reliģiskais saturs slāņojas ar senākiem priekšstatiem par dabas cikliem, kosmisko kārtību un gaismas atgriešanos.

 Kristīgā tradīcija 
Kristietībā Ziemassvētki ir svētki, kuros tiek pieminēta Jēzus Kristus dzimšana (Nativitas) — notikums, kas kristīgajā teoloģijā tiek uzskatīts par būtisku pestīšanas kontekstā. Jēzus dzimšana aprakstīta Jaunās Derības evaņģēlijos pēc Mateja un Lūkas, kur tā tiek interpretēta kā Dieva iemiesošanās cilvēkā. Šī iemiesošanās (inkarnācijas) ideja apliecina kristīgās ticības pamatuzstādni par Dieva tuvumu cilvēcei un kļuva par pamatu vēlākai liturģiskai un doktrīnu attīstībai. Agrīnajā kristietībā galvenais liturģiskais uzsvars sākotnēji tika likts uz Lieldienām — Kristus ciešanu un augšāmcelšanās svētkiem. Jēzus dzimšana kā atsevišķa ikgadēja svinēšana ilgu laiku netika uzskatīta par nozīmīgu notikumu un visā kristīgajā pasaulē izveidojās tikai pakāpeniski. Ziemassvētku datuma noteikšana — 25. decembris — nav tieši balstīta Bībeles tekstos. Vecākais skaidrais pierādījums par Kristus dzimšanas svinēšanu 25. decembrī Romas Katoļu baznīcā parasti tiek saistīts ar 336. gadu Konstantīna I laikmetā un ir fiksēts tā sauktajā Filokālieša kalendāra tradīcijā.

Ziemassvētku datuma izvēle tiek skaidrota ar vairākām savstarpēji nekonkurējošām hipotēzēm. Viena no tām uzsver kristīgās liturģijas vēlmi reinterpretēt vai “neitralizēt” vēlīnās Romas impērijas ziemas svētkus, tostarp saules kulta tradīcijas ap 25. decembri. Otra balstās hronogrāfiskā loģikā, tas ir, pamatojoties uz Jāņa Kristītāja ieņemšanas laika aprēķinu atbilstoši viņa tēva Zaharija kalpošanas grafikam. Pamatojoties uz to Jēzus ieņemšanas datums tika piesaistīts 25. martam (Kunga pasludināšana), un attiecīgi dzimšana — pēc deviņiem mēnešiem — tika datēta ar 25. decembri. Šīs pieejas nav savstarpēji izslēdzošas un var būt darbojušās paralēli. 

Modernajā vēstures zinātnē pastāv divas galvenās teorijas par šī datuma izcelsmi: "Reliģiju vēstures hipotēze" (H. Useners, 1889), kas pieļauj, ka baznīca 4. gadsimtā pārņēma pagānu svētku datumu, lai atvieglotu pāreju uz kristietību, un "Aprēķinu hipotēze" (L. Dušēns, T. Tallejs), kas norāda, ka agrīnie kristieši pie 25. decembra nonāca patstāvīgi, par pamatu ņemot Jēzus nāves un ieņemšanas datumu pavasara ekvinokcijā (25. martā). Lai gan imperators Konstantīns I sākotnēji sintezēja Sol Invictus simboliku ar kristietību, 4. gadsimta beigās, kristietībai kļūstot par dominējošo reliģiju, saules kulta publiskā svinēšana pakāpeniski izzuda.

 Liturģiskās tradīcijas izveide 
Agrīnās baznīcas praksē, īpaši Austrumu provincēs, Jēzus dzimšanas tematika sākotnēji bieži tika iekļauta plašākā svētku kompleksā, kas vēlāk attīstījās par Epifānijas svinībām, vēsturiski daudzviet ar 6. janvāri saistot vairākus Kristus “atklāšanās” notikumus. Rietumu (Romas) tradīcijā 4. gadsimtā nostiprinājās atsevišķa Natāles svinēšana 25. decembrī, un šī prakse pakāpeniski izplatījās plašākā kristīgajā pasaulē, vienlaikus citviet saglabājot un pārdefinējot 6. janvāra svētku saturu.

Līdz ar šo attīstību Ziemassvētki kļuva par neatņemamu kristīgā liturģiskā gada daļu. Tie apvieno bagātīgu teoloģisko saturu ar noteiktām rituālām formām — dievkalpojumiem, dziesmām, simboliem un gavēņa periodu pirms svētkiem —, kas dažādās konfesijās un reģionos ir izveidojušās ar atšķirīgiem akcentiem, saglabājot kopīgu kristīgo kodolu.

 Ziemassvētki kristietībā 
Kristietībā Ziemassvētki ir svētki ar izteiktu teoloģisku nozīmi, kuru centrā ir Jēzus Kristus dzimšana un ar to saistītā iemiesošanās (inkarnācijas) doktrīna — uzskats, ka Dievs Jēzū Kristū pieņēma cilvēka dabu (“Un Vārds tapa miesa”). Šis notikums tiek interpretēts kā izšķirošs pagrieziena punkts pestīšanas īstenošanā, kurā Dievs starp ļaudīm ienāk cilvēka veidolā. Teoloģiski Ziemassvētki uzsver Dieva tuvumu pasaulei, pazemību un mīlestību, kā arī sasaista Kristus dzimšanu ar viņa vēlākajām ciešanām, nāvi un augšāmcelšanos, kas kopumā veido kristīgās ticības kodolu. Iemiesošanās tiek uzskatīta par vienu no kristīgās ticības pamatmācībām, kas strukturē izpratni par pestīšanu un Kristus personu. Ziemassvētku svinēšanā pastāv atšķirības starp Rietumu un Austrumu kristietības tradīcijām. Rietumu kristietībā (Romas katoļu un lielākajā daļā protestantu) Kristus dzimšana parasti pēc Gregora kalendāra tiek svinēta 25. decembrī. Liturģiskajā izpratnē Ziemassvētki ir viens no galvenajiem “Kunga svētkiem” līdzās Lieldienām un ieņem noteiktu vietu liturģiskā gada ciklā. Austrumu kristietībā Ziemassvētkus bieži dēvē par Kunga dzimšanas svētkiem, un tie teoloģiski tiek saistīti ar pestīšanas noslēpuma atklāsmi, uzsverot arī askētisku sagatavošanos. Kalendāru daudzveidības dēļ daļa Austrumu baznīcu liturģijā izmanto Jūlija kalendāru, tāpēc “25. decembris” Gregora kalendārā iekrīt 7. janvārī. Austrumu tradīcijā vēsturiski lielāks uzsvars ticis likts arī uz teofānisko dimensiju — Kristus parādīšanos pasaulei —, kas cieši saistīta ar Zvaigznes dienu.

Ziemassvētki ir daļa no plašāka liturģiskā cikla. Rietumu kristietībā tos ievada advente — četru nedēļu sagatavošanās laiks, kas apvieno nožēlas un cerības motīvus un tiek interpretēts gan kā gatavošanās Kristus dzimšanas piemiņai, gan viņa otrās atnākšanas gaidīšanai. Pēc Ziemassvētkiem seko Ziemassvētku laiks, kas liturģiski turpinās līdz Zvaigznes dienai (6. janvārim) vai, atsevišķās tradīcijās, līdz Kunga kristībai; Romas rita normatīvajos noteikumos tas tiek definēts kā periods no Natāles pirmo vesperu līdz svētdienai pēc Epifānijas (vai pēc 6. janvāra). Austrumu (pareizticīgajā) tradīcijā sagatavošanās forma parasti ir Ziemassvētku gavēnis — četrdesmit dienu ilgs garīgās disciplīnas periods ar uzsvaru uz lūgšanu, grēku nožēlu un žēlsirdības darbiem. Pēc Ziemassvētku svinībām seko turpmākais svētku loks, kur būtisku vietu ieņem Zvaigznes diena, īpaši ar Kristus kristības tematiku, ko Austrumu liturģiskajā tradīcijā bieži skaidro kā Dieva parādīšanos un Trīsvienības atklāsmi.

 Datums un kalendāri 
Ziemassvētku jeb Kristus dzimšanas svētku svinēšanas datuma atšķirības kristīgajā pasaulē izriet no dažādu kalendāru sistēmu lietojuma. Gregora kalendārs, kas ieviests 1582. gadā, precīzāk atbilst tropiskajam Saules gadam nekā Jūlija kalendārs, tādēļ mūsdienās to izmanto civilajā apritē un lielākā daļa Rietumu kristietības konfesiju. Jūlija kalendārs, ieviests 1. gadsimtā p.m.ē., saglabājies galvenokārt kā liturģiska sistēma daļā Austrumu kristietības. Pašlaik starp Gregora un Jūlija kalendāru pastāv 13 dienu nobīde, kas palielināsies līdz 14 dienām pēc 2100. gada. Šīs nobīdes dēļ Jūlija kalendāra 25. decembris civilajā kalendārā atbilst 7. janvārim.

Lielākajā daļā kristīgo tradīciju Ziemassvētku liturģiskais datums ir 25. decembris, taču faktiskais svinēšanas datums ir atkarīgs no izmantotā kalendāra. Baznīcās, kas fiksētajiem svētkiem lieto Gregora vai pārskatīto Jūlija kalendāru, Ziemassvētki tiek svinēti 25. decembrī, savukārt tajās, kas saglabājušas Jūlija kalendāru, — 7. janvārī. Atsevišķa tradīcija pastāv Armēņu apustuliskajā baznīcā, kur Kristus dzimšana un Teofānija tiek svinētas kopā 6. janvārī.

 Kristus dzimšanas svētku datuma noteikšanas principi 
Bībelē nav skaidri pateikts, kurā datumā Jēzus piedzima. Tas varētu būt noticis arī pavasarīt, jo Lūkasa evaņģēlijā minēts, ka gani nakts laikā sargāja savus ganāmpulkus zem klajas debess. Izraēlā ziemas mēneši (decembris, janvāris) ir auksti un lietaini, tādēļ gani parasti nepalika laukā pa nakti. Pavasaris ir jēru dzimšanas laiks, kad gani tiešām atradās pie ganāmpulkiem visu diennakti. Savukārt, pamatojoties uz turpat minētās tautas skaitīšanas faktoru, loģiskākais laiks, kad iedzīvotāji varētu mērot tālus ceļus, būtu rudens, pēc ražas novākšanas. Kristīgajā tradīcijā tomēr ir pieņemts šos svētkus svinēt ziemā, drīz pēc ziemas saulgriežiem. Šo svētku datumu noteica Baznīca. Pastāv divas hipotēzes par to, kādēļ par Kristus dzimšanas svētku datumu tika noteikts 25. decembris.

 Reliģiju vēstures hipotēze 
Šī hipotēze apgalvo, ka 25. decembris tika izvēlēts, lai aizstātu vai kristianizētu populāros pagānu svētkus — ziemas saulgriežus un saules kultu (Sol Invictus).

 Galvenie autori 
Hermann Usener (1834–1905): Savā darbā "Das Weihnachtsfest" (1889) viņš sistematizēja uzskatu, ka baznīca apzināti pārņēma pagānu svētku datumu, lai piesaistītu Romas iedzīvotājus jaunajai ticībai.

Gaston Halsberghe: Savā darbā "The Cult of Sol Invictus" (1972) analizē, kā imperators Aurēlijs centās apvienot impēriju ap vienu kultu un kā kristietība šo struktūru vēlāk asimilēja.

 Galvenais arguments 
Kristiešu rakstnieki (piemēram, Svētais Ambrozijs) bieži lietoja metaforas, saucot Kristu par "mūsu jauno Sauli", kas norāda uz apzinātu simbolisku pāreju.

 Aprēķinu hipotēze 
Šī hipotēze apgalvo, ka 25. decembris ir teoloģisku aprēķinu rezultāts, kas nav tieši saistīts ar pagānu svētkiem. Tā pamatā ir ideja par "pilnīgo gadu", saskaņā ar kuru izcilu personību ieņemšana un nāve notiek vienā un tajā pašā gada dienā.

 Galvenie autori 
Louis Duchesne (1843–1922): Franču vēsturnieks, kurš pirmais 1889. gadā publicēja teoriju, ka kristieši pie 25. decembra nonāca, skaitot deviņus mēnešus no 25. marta (tradicionālais Jēzus nāves un Pasludināšanas datums).

Thomas J. Talley (1924–2005): Viņa grāmata "The Origins of the Liturgical Year" (1986) tiek uzskatīta par nozīmīgāko mūsdienu darbu, kas pamato šo teoriju. Viņš pierāda, ka Ziemeļāfrikā un Austrumos kristieši svinēja Jēzus dzimšanu (un ieņemšanu) saskaņā ar šo loģiku vēl pirms Aurēlija Sol Invictus kulta uzplaukuma.

 Galvenais arguments 
Agrīnajā baznīcā valdīja uzskats, ka pasaule radīta 25. martā (pavasara ekvinokcijā). Attiecīgi arī Jēzus (kā jaunās pasaules radītājs) ticis ieņemts 25. martā. Pieskaitot 9 mēnešus, iegūstam 25. decembri. Tas arī saskan ar Jāņa Kristītāja dzimšanas datuma aprēķinu.

Par šīm hipotēzēm sīkāk aprakstīts rakstā "The Origins of Christmas by Andrew McGowan" (Raksts žurnālā Biblical Archaeology Review, kurā analizētas abas teorijas un Talley ieguldījums).

 Tradīcijas un paražas 
 Reliģiskās paražas 
Kristīgajās tradīcijās Ziemassvētkus raksturo dievkalpojumi un mises, kuru centrā ir Jēzus Kristus dzimšanas pieminēšana. Rietumu kristietībā īpaša nozīme ir pusnakts misei, kas tiek noturēta naktī no 24. uz 25. decembri un simbolizē Kristus piedzimšanu tumsā kā gaismas ienākšanu pasaulē. Austrumu kristietībā Ziemassvētku dievkalpojumi bieži ir gari un svinīgi, apvienojot psalmu dziedājumus, evaņģēlija lasījumus un teoloģiski bagātu himnogrāfiju. Būtiska loma ir arī dziesmām, himnām un korāļiem, kuros tiek sludināta Kristus dzimšanas vēsts un ticības pamatmotīvi.

Nozīmīga reliģisko paražu sastāvdaļa ir Kristus dzimšanas attēlojumi, kas pazīstami kā Bētlemes silīte. Tajos vizuāli tiek atveidota Bībeles dzimšanas aina ar Mariju, Jāzepu, jaundzimušo Jēzu, ganiem, eņģeļiem un vēlāk arī Austrumu gudrajiem. Šī tradīcija īpaši izplatījās viduslaikos un kalpoja kā didaktisks līdzeklis ticības saturu skaidrošanai plašākai sabiedrībai. Mūsdienās Bētlemes silītes tiek izvietotas baznīcās, mājās un publiskās telpās, uzsverot Ziemassvētku inkarnācijas teoloģisko nozīmi un veidojot saikni starp liturģiju un vizuālo reliģisko kultūru.

 Tautas tradīcijas 
Viena no visplašāk pazīstamajām un mūsdienās centrālajām Ziemassvētku tradīcijām ir Ziemassvētku eglītes pušķošana. Mūžzaļo augu (īpaši skujkoku zaru un apstādījumu) izmantošana ziemas perioda paražās ir fiksēta dažādos avotos, tomēr par Ziemassvētku eglītes tradīciju pirms 16. gadsimta ir maz drošu ziņu; vēlākajos skaidrojumos mūžzaļie augi bieži tiek interpretēti kā dzīvības noturības simbols ziemas tumsas laikā. Mūsdienu izpratnē rotātā Ziemassvētku eglīte kā mājas un sabiedriskās telpas svētku simbols nostiprinājās pakāpeniski. Avoti tās izcelsmi parasti saista ar vāciešu zemēm 16. gadsimtā, bet plašāku izplatību un popularitātes kāpumu ar 19. gadsimtu. Baltijas reģionā ar svētku “koku” saistītai paražai ir dokumentētas agrīnas liecības. Rīgas kontekstā bieži minēts 1510. gada Melngalvju brālības arhīvos aprakstītais rituāls, kur svinību telpā atradies “koks”, kas pēc Ziemassvētkiem ar dziesmām un dejām tika nests apkārt Rātslaukumam un pēc tam svinīgi sadedzināts. LV portāla publikācijā, atsaucoties uz mākslas zinātnieka Ojāra Spārīša skaidrojumu, norādīts, ka Melngalvju šrāgas apraksta 1510. gada ziemas tradīcijas un atsaucas arī uz agrāku līdzīgu notikumu 1476. gadā.

Vienlaikus avoti uzsver, ka šajos dokumentos nav tieši teikts, ka tas bijis tieši skujkoks vai egle, un “Ziemassvētku eglītes” apzīmējums var būt vēlākas interpretācijas rezultāts. Tādēļ arī apgalvojumi par precīzu rotājumu veidu, piemēram, lentes, kaltēti ziedi, salmu figūras un augļi, bieži tiek pasniegti kā rekonstrukcija, balstīta viduslaiku materiālās kultūras īpatnībās, nevis kā tieši uzskaitījums avotā. Tāpat tiek pieļauts, ka “koks” varēja būt arī simbolisks objekts/instalācija, piemēram, no koka nūjām veidots veidojums, nevis nocirsta egle mūsdienu izpratnē. Par sadedzināšanas laiku tiek minēts formulējumu “Vastslāvu sākumā pirms Zvaigznes dienas”, tas ir, pirms 6. janvāra, nevis precīzi 6. janvārī. Līdzīga tradīcija avotos tiek minēta arī Tallinā (tolaik Rēvelē) 1514. gadā. Lai gan šie Baltijas piemēri bieži tiek uzsvērti kā ļoti agrīni publiska “svētku koka” lietojuma gadījumi, mūsdienu pārskatos par Ziemassvētku eglītes vēsturi parasti uzsvērts, ka tradīcijas izcelsme un attīstība Eiropā ir daudzslāņaina un varēja veidoties vairākos reģionos paralēli. Līdz ar tās vienas vietas izcelsmes modelis nav pierādāms.

Nozīmīga Ziemassvētku tautas tradīcija ir arī dāvanu pasniegšana. Kristīgajā skaidrojumā dāvanu apmaiņa bieži tiek saistīta ar Mateja evaņģēlijā aprakstīto Austrumu gudro dāvanu motīvu, bet vēsturiskajā tradīciju slāņojumā Eiropā tiek minēti arī agrāki ziemas svētku apdāvināšanas modeļi, piemēram, Saturnāliju laikā Senajā Romā. Daudzās kultūrās dāvanu došana tiek personificēta ar tēliem, piemēram, Svēto Nikolaju, Santa Klausu, Ziemassvētku vecīti, un populārās kultūras attīstībā Santa Klausa tēls tiek skaidrots kā saistīts ar Sv. Nikolaja tradīciju.

Plaši izplatītas ir arī pārģērbšanās maskās, gājienu un dziedāšanas tradīcijas, kas daudzviet ietver staigāšanu no mājas uz māju, laba vēlējumu izteikšanu, dziesmu dziedāšanu un dažkārt teatralizētus priekšnesumus. Latviešu tradīcijā to apraksta kā iešanu ķekatās/budēļos (gājieni ar maskām Ziemassvētku laikā, ar dziedāšanu, dejošanu un citām rituālām darbībām; gājiens “no mājas uz māju”). Maskas un lomu spēles skaidrojumos bieži tiek saistītas ar “robežlaika” (pārejas posma) priekšstatiem un simbolisku kārtības un nekārtības mijiedarbību, ko folkloras pētniecības un mediju materiāli raksturo kā rituālu ar sociālu un simbolisku funkciju. Mūsdienās šīs paražas lielā mērā tiek uztvertas kā folkloras un kultūras mantojuma izpausme, kas arī sekulārā vidē uztur Ziemassvētku kopienu un rituālu dimensiju.

 Latviešu tradīcijas 
 Bluķa vakars 
Bluķa vakars ir viena no senākajām latviešu Ziemassvētku tradīcijām, kas simboliski saistīta ar saules atdzimšanu pēc ziemas saulgriežiem. Centrālais rituāls bija bluķa vilkšana vai velšana, kas atdarināja saules kustību debesjumā. Bluķis simbolizēja aizvadītā gada neveiksmes, slimības un ļaunumu. Tā sadedzināšana nozīmēja attīrīšanos un jauna cikla sākumu. Dažos Latvijas novados ziemas saulgriežu vakars tika dēvēts arī par ķūķu vakaru (arī ķoču, kūķu, ķūcu vakars). Šis nosaukums saistīts ar īpašu rituālo ēdienu – ķūķiem, kas tika gatavoti no lobītiem (piestā sagrūstiem) miežu vai kviešu graudiem, vārītiem kopā ar cūkas galvas pusi; dažkārt tiem pievienoja zirņus vai pupas.Edīte Olupe. Latviešu gadskārtu ieražas. Rīga, 1992. Šāds ēdiens simbolizēja pārticību, auglību un saimes labklājību nākamajā gadā.

 Ķekatās iešana 
Ķekatās iešana (saukta arī par čigānos iešanu) bija viena no izplatītākajām Ziemassvētku paražām. Ķekatnieki, tērpušies dažādās maskās, apmeklēja sētas, nesot svētību, auglību un aizsardzību pret ļaunajiem gariem. Šīs darbības pamatā bija maģiski auglības un aizsardzības rituāli, kas raksturīgi daudzām Eiropas tautām ziemas saulgriežu laikā. Ķekatnieku pulku vadīja budēļu tēvs (saukts arī par budēļu veco), kura rīcībā bija rīkste – dzīvības un auglības simbols. Pieskaršanās ar rīksti mājas iemītniekiem un lopiem tika uzskatīta par veselību un labklājību veicinošu darbību. Šis priekšstats ir saistīts ar Eiropā plaši izplatīto ticējumu par dzīvības spēku, kas mājo zaļos vai plaukstošos zaros.

 Citi Ziemassvētku ticējumi un paražas 
Latviešu Ziemassvētkos bija izplatīti arī vairāki ticējumi un ikdienas rituāli:
 zīlēšana par nākamo gadu (laiku, ražu, precībām);
 bagātīgs mielasts, lai nodrošinātu pārticību visam gadam;
 darba aizliegumi, īpaši vērpšanai un aušanai, lai “nesavērptu” nelaimi;
 gaismas simbolika – sveču un uguns iedegšana kā saules atgriešanās zīme.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Ziemassvētku mielasts
 Ziemassvētku tradīcijas
 Latviešu dainas par Ziemassvētkiem
 Ziemassvētku dainas no www.dainuskapis.lv
 Latviešu folklora - Ziemassvētki www.liis.lv
 Ziemassvētku dienasgrāmata www.merrychristmas.lv
 Latviešu tradīcijas gadskārtu ritmos