Džeralds Fords

Džeralds Rūdolfs Fords jaunākais (; dzimis , miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu politiķis un jurists, kurš kļuva par 38. ASV prezidentu (1974–1977) un ir vienīgais prezidents Amerikas vēsturē, kurš šo amatu ieņēma bez tautas vēlēšanām — neesot ievēlēts ne par prezidentu, ne par viceprezidentu. Pirms prezidentūras Fords vairāk nekā 20 gadus pārstāvēja Mičiganas štatu ASV Pārstāvju palātā (1949–1973), kur viņš kļuva par Republikāņu frakcijas līderi, iegūstot reputāciju kā pragmatisks, konservatīvs, taču sadarbībai atvērts likumdevējs. 1973. gadā, pēc Spiro Agņū atkāpšanās, saskaņā ar ASV Konstitūcijas 25. grozījumu viņš tika apstiprināts par ASV viceprezidentu.

Fords kļuva par prezidentu , kad Ričards Niksons atkāpās pēc Votergeitas skandāla, iezīmējot vienu no dziļākajiem uzticības krīzes brīžiem ASV politiskajā vēsturē. Savas prezidentūras sākumā viņš pieņēma ļoti pretrunīgi vērtētu lēmumu — apžēlot Niksonu par iespējamajiem noziegumiem amatā, aizbildinoties ar valsts nepieciešamību pāršķirt lappusi un atjaunot stabilitāti. Forda prezidentūra iezīmējās ar centieniem stabilizēt saimniecību laikā, kad ASV piedzīvoja augstu inflāciju un bezdarbu (tā sauktā stagflācija), kā arī ar centieniem saglabāt diplomātiskās attiecības Aukstā kara apstākļos — tostarp Helsinku vienošanos par cilvēktiesībām un attiecību veidošanu ar Padomju Savienību. Viņa administrācija piedzīvoja arī Vjetnamas kara beigas un attiecīgu Amerikas lomas pārskatīšanu pasaulē.

1976. gada prezidenta vēlēšanās Fords kandidēja uz pilnu termiņu, taču zaudēja demokrātam Džimijam Kārteram. Pēc prezidentūras viņš aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē, kļūstot par cienītu vecāko valstsvīru. Džeraldu Fordu vēsturnieki bieži raksturo kā pragmātisku “pārejas prezidentu”, kura vadība pēc politiskā satricinājuma
palīdzēja saglabāt ASV konstitucionālo kārtību.

 Bērnība un izglītība 
Džeralds Rūdolfs Fords juniors piedzima kā Leslijs Linčs Kings juniors (Leslie Lynch King Jr.)  Omahā, Nebraskas štatā. Viņš bija vienīgais bērns Leslija Linča Kinga un Dorotijas Eirinas Gardneres ģimenē. Ģimenes attiecības bija nestabilas. Māte jau neilgi pēc dēla piedzimšanas pameta vīru fiziskas vardarbības dēļ un pārcēlās ar zīdaini uz Grandrepidsu, Mičiganā. 1925. gadā, kad Dorotija apprecējās otrreiz ar Džeraldu Rūdolfu Fordu, zēnam tika mainīts vārds uz sava audžutēva uzvārdu un kļuva par Džeraldu Rūdolfu Fordu junioru. Oficiālu vārda un uzvārda maiņu viņš veica tikai 1935. gadā, būdams jau pieaudzis, taču ikdienas dzīvē tika pazīts ar Forda vārdu jau kopš bērnības. Neskatoties uz to, ka viņš oficiāli nekad netika adoptēts, viņš saglabāja ciešas attiecības ar audžutēvu un uzskatīja viņu par savu īsto tēvu.

Fords mācījās Grandrepidsas Dienvidu vidusskolā (Grand Rapids South High School), kur izcēlās kā sevišķi aktīvs skolēns un sportists. 1931. gadā viņš sāka studijas Mičiganas Universitātē, kur 1935. gadā ieguva bakalaura grādu ekonomikā. Studiju laikā viņš paralēli strādāja, lai segtu mācību izmaksas, un ieguva reputāciju kā disciplinēts un mērķtiecīgs jaunietis. Pēc universitātes beigšanas Fords īslaicīgi pasniedza sportu un sociālās zinības vidusskolā, taču drīz vien uzsāka tiesību zinātņu studijas Jeila Universitātes tiesību skolā (Yale Law School), kur tika uzņemts 1938. gadā. 1941. gadā viņš absolvēja to ar juridisko grādu, vienlaikus strādājot par Jeilas amerikāņu futbola komandas trenera palīgu.

Mičiganas Universitātē Fordam bija ievērojami panākumi amerikāņu futbolā. Viņš spēlēja uzbrucēja (center) un aizsarga pozīcijās, un 1932. un 1933. gada sezonās palīdzēja universitātes komandai izcīnīt uzvaras valsts čempionātā. Viņa spēles stils tika raksturots kā spēcīgs, izturīgs un stratēģiski disciplinēts. Pēc universitātes beigšanas Fords saņēma profesionālus piedāvājumus no divām NFL komandām — Green Bay Packers un Detroit Lions —, taču atteicās no karjeras profesionālajā sportā, lai turpinātu izglītību un izvēlētos juridisku un sabiedrisku karjeras ceļu. Šī sportiskā disciplīna, komandas gars un konkurences pieredze vēlāk ietekmēja arī viņa politisko stilu — pragmatisks, bet koleģiāls līderis, kas centās panākt vienošanos arī politiskos jautājumos.

 Ceļš uz viceprezidentūru 
1973. gada oktobrī Amerikas Savienotās Valstis piedzīvoja politisku satricinājumu. Viceprezidents Spiro Agņū atkāpās no amata, kad viņam tika izvirzītas apsūdzības par kukuļņemšanu, izvairīšanos no nodokļiem un krāpšanu laikā, kad viņš ieņēma Baltimoras apgabala gubernatora un Mērilendas gubernatora amatus. Lai gan Agņū sākotnēji noliedza apsūdzības, viņš pieņēma vienošanos ar prokuratūru, atzīstot vainu daļā pārkāpumu un  atkāpās no ASV viceprezidenta amata. Šī atkāpšanās notika laikā, kad prezidenta Ričarda Niksona administrācija jau bija smagi iedragāta ar Votergeitas skandālu. Ņemot vērā politisko spriedzi un sabiedrības uzticības krīzi, bija īpaši svarīgi izraudzīties uzticamu, pieredzējušu un salīdzinoši neitrālu kandidātu viceprezidenta amatam.

Prezidents Ričards Niksons  nominēja Džeraldu Fordu — toreizējo ASV Pārstāvju palātas republikāņu mazākuma līderi — par jauno ASV viceprezidentu, izmantojot ASV Konstitūcijas 25. grozījuma 2. sadaļas procedūru. Šis grozījums, ratificēts 1967. gadā, pirmo reizi tika izmantots praksē, ļaujot prezidentam nominēt viceprezidentu ar abu Kongresa palātu apstiprinājumu. Abās partijās Forda kandidatūra tika uzņemta salīdzinoši labvēlīgi, ņemot vērā viņa reputāciju kā pieredzējušam, godprātīgam un abās partijās cienītam politiķim. Pārstāvju palāta apstiprināja viņa kandidatūru ar balsu attiecību 387 par un 35 pret, bet Senāts — 92 par un 3 pret.

 Fords nodeva viceprezidenta amata zvērestu, kļūstot par 40. ASV viceprezidentu un vienlaikus par pirmo personu Amerikas vēsturē, kas amatā stājās, izmantojot 25. grozījumu. Tas notika tikai deviņus mēnešus pirms tam, kad viņš kļuva par prezidentu pēc Niksona demisijas 1974. gada augustā. Forda iecelšana tiek vērtēta kā būtisks konstitucionālās sistēmas izturības apliecinājums politiskas krīzes laikā.

 Prezidentūra (1974–1977) 
 Džeralds Fords kļuva par 38. Amerikas Savienoto Valstu prezidentu, stājoties amatā pēc prezidenta Ričarda Niksona demisijas Votergeitas skandāla dēļ. Niksona atkāpšanās bija bezprecedenta notikums ASV vēsturē, un Forda inaugurācija tika uztverta kā mēģinājums atjaunot uzticību valsts izpildvarai. Savā pirmajā uzrunā pēc zvēresta nodošanas Fords teica: “Mūsu garais nacionālais murgs ir beidzies. Mūsu Konstitūcija darbojas.” Viņš uzsāka prezidentūru bez vēlēšanu mandāta, taču ar sabiedrības cerību, ka viņš spēs stabilizēt politisko situāciju.

, tikai mēnesi pēc amata pārņemšanas, Fords izdeva pilnīgu apžēlošanas aktu Ričardam Niksonam par jebkādiem kriminālpārkāpumiem, ko Niksons varētu būt izdarījis prezidentūras laikā. Lēmums tika pamatots ar nepieciešamību “ārstēt valsts rētas un dot iespēju virzīties uz priekšu”, taču tas izraisīja plašu sabiedrības sašutumu un strauju prezidenta popularitātes kritumu. Apžēlošana vēlāk kļuva par vienu no vispretrunīgāk vērtētajiem lēmumiem Forda prezidentūras laikā un ietekmēja viņa izredzes nākamajās vēlēšanās.

Fordam nācās saskarties ar nopietnu ekonomisko krīzi, ko raksturoja augsta inflācija, bezdarbs un stagnējoša izaugsme jeb tā sauktā stagflācija. 1974. gada oktobrī viņš uzsāka publisku kampaņu ar nosaukumu Whip Inflation Now (WIN), aicinot pilsoņus un uzņēmumus brīvprātīgi ierobežot patēriņu un cenu kāpumu. Kampaņa tika simboliski ilustrēta ar piespraudēm un plakātiem, taču reāla makroekonomiska ietekme bija ierobežota, un tā kļuva par sabiedrības ironijas objektu. Tika ierosināti arī nodokļu samazinājumi un federālā budžeta samazinājumi, taču Fordam bieži nācās saskarties ar Demokrātu kontrolēta Kongresa pretestību.

Ārpolitikā Fords turpināja iepriekšējās administrācijas iesākto Aukstā kara atkušņa kursu attiecībās ar Padomju Savienību. Viens no nozīmīgākajiem notikumiem bija Helsinku vienošanās parakstīšana , kuras ietvaros 35 valstis, tostarp ASV un PSRS, apstiprināja robežu nemainību Eiropā, cilvēktiesību ievērošanas principus un savstarpēju neiejaukšanos iekšējās lietās. Lai gan vienošanās sākotnēji tika kritizēta ASV, īpaši no Baltijas izcelsmes iedzīvotāju diasporām, tā vēlāk ieguva nozīmi kā pamats disidentu kustību nostiprināšanai Austrumeiropā. Tikmēr Āzijā Forda administrācija piedzīvoja Vjetnamas kara noslēgumu. 1975. gada aprīlī krita Dienvidvjetnamas galvaspilsēta Saigona, un ASV veica haotisku diplomātu un sabiedroto evakuāciju, kas noslēdza divdesmit gadus ilgušo Amerikas militāro klātbūtni reģionā. Fords pieprasīja Kongresam papildu finansējumu Dienvidvjetnamas aizsardzībai, taču tas tika noraidīts.

1975. gada septembrī 17 dienu laikā Fords divas reizes kļuva par atentāta mēģinājumu mērķi. Pirmais uzbrukums notika 5. septembrī Sakramento, kur radikālās grupas “Miera armija” dalībniece Linete Fromma (Lynette  Fromme) mēģināja nošaut prezidentu, taču netrāpīja. Otrs mēģinājums notika 22. septembrī Sanfrancisko, kad Sāra Džeina Mūra (Sara Jane Moore) izšāva uz Fordu, bet tika apturēta ar civiliedzīvotāja palīdzību. Abi atentāti izgāzās, taču tie radīja nopietnas diskusijas par prezidenta drošības garantijām, un tika pastiprināti Drošības dienesta aizsardzības protokoli. Abām sievietēm piesprieda mūža ieslodzījumu.

1976. gada prezidenta vēlēšanās Fords kandidēja uz pilnu četru gadu termiņu kā Republikāņu partijas kandidāts, pēc saspringtas priekšvēlēšanu cīņas ar Ronaldu Reiganu. Viņa galvenais sāncensis bija demokrāts Džimijs Kārters, bijušais Džordžijas štata gubernators, kurš pārstāvēja “ārpus sistēmas” tēlu. Vēlēšanu kampaņas laikā Fords centās uzsvērt savu pieredzi un valsts stabilizāciju pēc krīzes, taču cieta zaudējumus no Niksona ēnas un Niksona apžēlošanas jautājuma. Debatēs Fords kļūdaini paziņoja, ka “Polija un citas Austrumeiropas valstis nav Padomju Savienības kontrolē”, kas vēl vairāk iedragāja viņa autoritāti ārpolitikas jomā. Vēlēšanu dienā 1976. gada 2. novembrī Džeralds Fords ar nelielu balsu starpību zaudēja Kārteram, kļūstot par vienu no retajiem ASV prezidentiem, kas nav ievēlēts pilnam termiņam pēc stāšanās amatā ar pēcteča aizvietošanas kārtību. Neskatoties uz sakāvi, Fords saglabāja cieņu sabiedrībā kā prezidents, kurš pārņēma valsts vadību krīzes laikā un nodrošināja miermīlīgu pāreju uz nākamo administrāciju.

 Vērtējums vēsturē un mantojums 
Kritiķi uzskata, ka viņš ir bijis labāks amerikāņu futbola spēlētājs nekā prezidents, taču viņa godīgums palīdzēja atjaunot uzticību ASV izpildvarai pēc Votergeitas skandāla.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:1913. gadā dzimušie
Kategorija:2006. gadā mirušie
Kategorija:Amerikas Savienoto Valstu prezidenti
Kategorija:ASV viceprezidenti
Kategorija:Nebraskā dzimušie