Marksisms

Marksisms ir 19. gadsimta ekonomikā bāzēta politikas filozofija par kapitālistiskā sabiedrībā valdošu šķiru cīņu, kas neizbēgami novedot pie sociāla apvērsuma un saimnieciskās iekārtas maiņas. Marksisms sakņojas Kārļa Marksa (1818—1883) un Fridriha Engelsa (1820—1895) sociālekonomikas un vēstures teorijās:
 filozofiskais marksisms — dialektiskais materiālisms un uz tā pamata izveidotais vēstures skaidrojums — vēsturiskais materiālisms,
 zinātniskās koncepcijas — ekonomikā, socioloģijā, politoloģijā,
 ideoloģija — koncepcija par tirgus ekonomikas sociālo netaisnīgumu, šķiru cīņu un revolūcijas nepieciešamību,
 komunisms,
 sociāldemokrātija.

 Klasiskais marksisms 
Definēt ko vienu kā “marksismu” praktiski nav iespējams. Arī paša Marksa, kā jebkura zinātnieka, uzskati viņa dzīves laikā mainījās, mainoties apstākļiem un paša zinātnieka zināšanu līmenim. Gluži tāpat arī pēc viņa nāves Marksa idejas un koncepcijas tika attīstītas tālāk, dažādi tās interpretējot.

Marksisms vispirms ir materiālisms (esamības—apziņas attiecības). Marksisms ir mācība, kurā ir ekonomisko jautājumu primaritāte, materiālo vērtību ražošanas veidam ir noteicošā loma. Līdz marksismam ražošanas sfēra filozofiem bija tikai attālināts fons citu attiecību pētīšanā.

Marksa un Engelsa uzskatus ietekmēja 3 lietas:
 Vācu klasiskā filozofija, īpaši Hēgeļa dialektiskā metode (pilsoniska sabiedrība, kustības tiešs avots, pretrunu vienotība un cīņa)
 Britu klasiskā politekonomija. Ā.Smits, D.Rikardo — par ražošanas lomu sabiedrībā. No Smita aizgūta ideja par tirgus pašregulējošo mehānismu un brīvā tirdzniecība kā ieguvums visiem. No D.Rikardo — par ienākumu sadali starp 3 slāņiem — zemes īpašnieku, strādnieku un kapitālistu. Aktualizē zemes rentes lomu īpašniekam, strādnieku algu un to, no kā dzīvo kapitālists.
 Franču utopisms: Sensimons, Furjē, Ovens. Idejas par vienlīdzību. Markss un Engelss balstījās uz ražošanas attīstības līmeni katrā civilizācijā, izveidoja dialektisko materiālismu, ko konsekventi attiecinot uz sabiedrības parādībām, nosauca par vēsturisko materiālismu.

Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa izstrādātajā marksisma teorijā sabiedrības attīstība tiek skaidrota, balstoties uz vēsturiskā materiālisma principiem. Saskaņā ar šo pieeju sabiedrības materiālā dzīve — ražošanas veids un ar to saistītās saimnieciskās attiecības — veido sabiedrības struktūras pamatu — saimniecisko pamatu, savukārt politiskās, tiesiskās, ideoloģiskās un kultūras institūcijas tiek uzlūkotas kā virsbūve, kas balstās konkrētajā materiālajā bāzē.

Markss izdalīja četras galvenās vēsturiskās attīstības pakāpes, kuras raksturo atšķirīgas īpašuma attiecības un šķiru struktūra:

 Pirmatnējais komunisms — agrīnas cilšu sabiedrības ar kopīpašumu uz ražošanas līdzekļiem un kolektīvu darbu; šķiru dalījums vēl nepastāv.
 Verdzības sabiedrība — pāreja no cilšu organizācijas uz pilsētvalstīm; veidojas aristokrātija kā valdošā šķira, bet saimnieciskā sistēma balstās uz vergu darbu.
 Feodālisms — sabiedrībā dominē zemes īpašnieku aristokrātija; zemnieki ir personiski atkarīgi. Vienlaikus pilsētās attīstās tirgotāju un amatnieku slānis, no kura vēlāk izveidojas buržuāzija.
 Kapitālisms — ražošanas līdzekļi pieder kapitālistiem (buržuāzijai), kuri nodarbina algotu darbaspēku; veidojas proletariāts kā šķira, kas nepieder ražošanas līdzekļi un kas pārdod savu darbaspēku par algu.

Šajā koncepcijā sabiedrības attīstību virza pretrunas starp ražošanas spēkiem un pastāvošajām ražošanas attiecībām, kas izpaužas kā šķiru cīņa. Katras jaunas attīstības pakāpes iestāšanās ir saistīta ar būtiskām sabiedriskām un politiskām pārmaiņām, kuras izmaina īpašuma attiecības un varas struktūru.

Marksisms nozīmīgu lomu piešķir tautas masām kā vēsturisko pārmaiņu virzītājspēkam. Sabiedrības šķiru veidošanās tiek skaidrota ar sabiedriskā darba dalīšanu un īpašuma attiecību diferenciāciju noteiktās ražošanas attīstības stadijās. Vēsturiskie konflikti tiek interpretēti kā šķiru interešu un pretrunu izpausme; līdz ar to šķiru cīņa tiek uzskatīta par sabiedrības attīstības galveno mehānismu.

Kapitālisma apstākļos par galveno revolucionāro spēku tiek uzskatīts proletariāts. Tiek apgalvots, ka šķiru cīņa neizbēgami novedot pie proletariāta politiskās varas nodibināšanas (t.s. proletariāta diktatūras) kā pārejas posma ceļā uz bezšķiru sabiedrību, kurā tiktu atcelti ekspluatācijas pamati. Revolūcijas šajā teorijā tiek vērtētas kā būtiski vēstures pavērsieni un sabiedrības progresa paātrinātājas.

 Rietumu marksisms 
Rietumu marksisms ir jēdziens, ko lieto, lai apzīmētu lielo marksisma teorētiķu daudzumu Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā, nošķirot to no PSRS un citās tā sauktajās “Komunistiskā bloka” valstīs dominējošās ideoloģijas.

 Rietumu Marksisma skolas 
 Strukturālais marksisms (Structural Marxism) ir marksisma novirziens, kurš galvenokārt balstās uz franču teorētiķa Luisa Altusera (Louis Althusser) un viņa skolēnu darbiem. Tas bija ietekmīgākais marksisma paveids Francijā 1960. gados un 1970. gados, kā arī ietekmēja filozofus un sociologus ārpus Francijas robežām 1970. gados.
 Neomarksisms (Neo—Marxism) ir marksisma skola, kura savu darbību sāka 20. gadsimtā un pievērsās Kārļa Marksa darbiem, kuri tika sarakstīti pirms Engelsa ietekmes. Tie galvenokārt atspoguļoja ideālismu, nevis materiālismu. Tie lielākā mērā noraidīja ekonomisko determinismu un vairāk atbalstīja liberālismu. Neomarksisms pieņem un saprot Maksa Vēbera (Max Weber) teoriju par sociālo nevienlīdzību, kuru ietekmē tādas lietas kā vara, bagātība un status.
 Frankfurtes skola (The Frankfurt School) ir marksisma skola, kurā apskata neo — Marksisma sociālās teorijas, pētījumus un filozofiju. Šī skola parādījās Sociālo Pētījumu institūtā Frankfurtes Universitātē Vācijā (Institute for Social Reaserch af the University of Frankfurt in Germany). Jēdziens „Frankfurtes skola” radās, lai apzīmētu teorētiķus un domātājus, kas ietekmējušies vai ir saistīti ar šo Sociālo Pētījumu institūtu. Tomēr Frankfurtes skolas galvenie domātāji un teorētiķi nekad nav lietojuši šo jēdzienu, lai sevi raksturotu.
 Kultūrmarksisms (Cultural Marxism) ir marksisma novirziens, kurš akcentē mākslas, teātra, filmu un citu kulturālu pasākumu lomu sabiedrībā. To var lietot, kā politiskās analīzes formu. Kulturālais Marksisms parādījās 1920. gados, un bija populārs Frankfurtes skolā, bet vēlāk tā modeli pārņēma arī Mūsdienu Kultūras studijas centrs Birmingemā Anglijā (Centre for Contemporary Cultural Sudies in Birmingham, England).
 Analītiskais marksisms (Analytical Marxism) pēta marksismu, kas bija radies starp angliski runājošiem filozofiem un sociālajiem zinātniekiem ap 1980. gadiem. Tas galvenokārt tika asociēts ar Septembra grupas akadēmiķiem (September Group of academics), kurus tā sauca, jo viņi satikās katru gadu dažādās vietās septembra mēnesī, lai pārrunātu kopīgās intereses.
 Marksistiskais humānisms (Marxist humanism) ir marksisma novirziens, kas galvenokārt savu uzmanību velta Kārļa Marksa agrajiem darbiem, īpaši pētot "Ekonomikas un filozofijas manuskriptus", kurā Markss apskata savu atsvešinātības teoriju. To šī marksisma veida piekritēji pret stāda Kārļa Marksa vēlākajiem darbiem, kuros vairāk tiek apskatītas kapitālisma sabiedrības struktūras un koncepcijas. Tā bija pretēja marksisma skola Luisam Altuseram, kurš bija antihumānists.
 Postmarksisms (Post Marxism) pārstāv tās sociālās teorijas un teorētiķus un filozofus, kuri savus darbus ir veidojuši uz Kārļa Marksa un Marksistu pētījumu pamatiem, tomēr neietilpts marksisma kategorijā. Tas sākas ar Marksisma pamatiem, tomēr savos pētījumos novirzās no tiem, savos pētījumos iekļaujos citus faktorus.
 Marksisma feminisms (Marxist Feminism) ir feminisma paveids, kurš galvenokārt uzmanību pievēršas kapitālisma pārveidošanai tā, lai tajā varētu pastāvēt brīva sieviete. Marksiskais feminisms uzstāj, ka kapitālisms uztur ekonomisko nevienlīdzību, politisko apmulsumu un neveselīgas sociālās attiecības starp vīrieti un sievieti, tādējādi veicinot sieviešu diskrimināciju.

 Ievērojami Rietumu marksisma pārstāvji 
 Ģerģs Lukāčs (1885—1971) — Ungārijas marksists un Rietumu marksistu literatūras kritiķis. Viņa galvenais darbs ir „Vēsture un šķiru apziņa”, kas pirmoreiz tika publicēts 1923. gadā.
 Karls Koršs (1886—1961) — uzskatīja, ka marksisms zaudē savas teorijas vērtību un tiek vulgarizēts ar vairāku soliāco organizāciju palīdzību. Savu labāko darbu „Marksisms un filozofija” Krošs veltīja, lai atjaunotu marksisma vēsturisko raksturu.
 Antonio Gramši (1891—1937) — itāļu rakstnieks, politiķis un politiskais teorētiķis. Viņš bija viens no Itāļu komunistiskās partijas dibinātājiem. Kamēr Gramši sēdēja cietuma, viņš sarakstīja 30 piezīmju grāmatiņas ar vairāk nekā 3000 lapaspusēm.
 Luiss Altusers (1918—1990) — strukturālais marksists. Altusera domas bija ļoti līdzīgas Gramšī uzskatiem.
 Herberts Markūze (1889—1979) — Amerikas vācu ebreju izcelsmes filozofs sociologs, kā arī Frankfurtes skolas pārstāvis.
 Žans Pols Sartrs
 Vilhelms Reihs
 Karls Manheims
 Eduards Bernšteins
 Kārlis Kautskis
 Roza Luksemburga

 Austrumu marksisms 
Realitātē tāda austrumu marksisma nav, taču šis apzīmējums dažkārt tiek lietots, lai nošķirtu no marksisma PSRS radīto marksisma-ļeņinisma ideoloģiju un Ķīnā valdošo maoisma ideoloģiju.

 Mēģinājumi īstenot praksē 
Pēc Kārļa Marksa nāves 1883. gadā daudzas politiskās grupas un partijas visā pasaulē pārņēma daudzas marksisma atziņas, kā teorētisko bāzi savās politiskajās darbībās, kas bieži izvērtās dramatiski atšķirīgas un konfliktējošas ar marksisma principiem. Viens no pirmajiem galvenajiem politiskajiem notikumiem bija dalīšanās reformistos, kuri pieņēma, ka pāreja uz sociālismu var notikt ar pastāvošās buržuāzijas ierobežošanu, un komunistos, kuri uzskatīja, ka šāda pāreja iespējama tikai ar revolūciju, kas tā jāveic pret valstī pastāvošo kapitālismu.

Reformistu marksisms, vēlāk zināms kā sociāldemokrātija, dominēja lielākajā daļā valstu partiju, šīs partijas jau pirms Otrā pasaules kara izveidoja valdības (Zviedrija, Francija).

Pasaulē vēl joprojām ir vairākas valstis, kurās pastāv vairāk vai mazāk izteiktas padomju veida iekārtas: Angola, Kuba, Vjetnama, Ziemeļkoreja. 20. gadsimtā bija daudz valstu, kurās šāda iekārta pastāvēja, tomēr šobrīd nepastāv šīs valstis: Čehoslovākija, Austrumvācija, Padomju Savienība, Dienvidslāvija vai arī tajās mainījās iekārta (Polija, Rumānija). Kopš PSRS sabrukuma marksistu politiskās partijas un kustības lielā mērā ir zaudējušas savu nozīmi un aktualitāti, izņemot varbūt vienīgi Nepālu.

 Ārējās saites 

 Marksistu interneta arhīvs 
 Raksti par marksismu žurnālā «Скепсис» {krieviski}}
 Komunistiskā Universitāte