Abdulhamīds II

{{Sultāna infokaste
| vārds            =Abdulhamīds II
| tituls           =Padišahs un visu ticīgo Kalifs
| attēls           = 200px
| tugras-attēls    =50px
| valdīšana        =1876. gada 31. augusts —1909. gada 27. aprīlis
| investitūra      =1876. gada 31. augusts
| citi tituli      =Sultāns HansPadišahsAbu Zemju un Abu Jūru HākansOsmaņu nama valdnieksSultānu SultānsHanu HansVisu ticīgo Kalifs un Visuma Kunga pravieša pēctecisImperators| pilns vārds      =عبد الحميد ثانی [abdy:lhami:di sa:ni:]
| priekštecis      =Murads V
| pēctecis         =Mehmeds V
| pēctecības-veids =
| mantinieks       =
| haseki-sultan    =
| haseki-kadin     =
| ikbal            =
| has-odaliks      =
| gozde            =
| atvases          =
| karaļnams        =
| dinastija        =Osmaņu dinastijaOsmaņu kalifāts
| himna            =Hamidije, autors: Nedžips pašā
| devīze           =
| tēvs             =Abdulmedžids I
| māte             =Tirimužgana Sultāne
| dzimšanas datums =1842. gada 21. septembris
| dzimšanas vieta  =20px Konstantinopole
| miršanas datums  =1918. gada 10. februāris
| miršanas vieta   =20px Konstantinopole
| apglabāšanas datums =1918
| apglabāšanas vieta =20px Konstantinopole
|}}
Abdulhamīds II (osmaņu : عبد الحميد ثانی, turku : İkinci Abdülhamid, dzimis 1842. gada 21. septembrī, miris 1918. gada 10. februārī) bija Osmaņu impērijas 34. sultāns (1876. gada 31. augusts—1909. gada 27. aprīlis).

Abdulhamīds II faktiski bija pēdējais Osmaņu dinastijas valdnieks, kurš baudīja pilnīgu absolūto varu. Neskatoties uz to, ka pēc Jaunturku revolūcijas viņa gāšana no troņa tika uztverta ar sajūsmu lielākajā daļā Osmaņu impērijas sabiedrības, Abdulhamīds II cienījams ar spēju aizturēt neizbēgamo impērijas sabrukumu par dažām desmitgadēm, vēršoties pret separātistu nemieriem ar nežēlīgām un, dažkārt, represīvām autoritārām metodēm, kā arī, ar viltīgiem diplomātiskiem manevriem, izmantojot vienu Eiropas varu pret otru.

 Personīgā dzīve 
Abdulhamīds II bija sultāna Abdulmedžida I un viņa šapsugu izcelsmes sievas Tirimužganas (Tirimüjgan Kadın) dēls. Viņš bija prasmīgs galdnieks un pats pagatavoja lielu daļu savu mēbeļu, kuras mūsdienās var aplūkot Jildizas pilī un Bejlerbeji pilī Stambulā. Abdulhamīds II interesējās par operu un pats sarakstīja pirmos operas klasikas tulkojumus turku valodā. Tāpat kā daudzi citi Osmaņu impērijas sultāni, arī Abdulhamīds II bija ievērojams dzejnieks.

 Politika 
Atšķirībā no saviem priekšgājējiem sultāniem, Abdulhamīds II daudz ceļoja uz tālām zemēm. Deviņus gadus pirms troņa ieņemšanas (1867), viņš pavadīja savu tēvoci sultānu Abdulazizu ceļojumā uz Austriju, Franciju un Lielbritāniju.

 Kāpšana tronī (1876) 
1876. gada 31. augustā, pēc sava brāļa Murada V gāšanas no troņa viņš tika iecelts tronī, bet 1909. gadā tika gāzts, lai tronī kāptu viņa otrs brālis Mehmeds V. Īpaša uzmanība tronī kāpšanas dienā tika pievērsta tam, ka viņš bez apsardzes jāja pats uz Sultāna Ejupas mošeju, kur viņam arī tika iedots Osmana I zobens. Liela daļa sabiedrības domāja, ka Abdulhamīds II būs liberālu ideju atbalstītājs, bet konservatīvie baidījās, ka viņš uzsāks bīstamas reformas. Faktiski viņš, kāpjot tronī, saņēma lielus valsts parādus un tukšu valsts kasi.

 Pirmās konstitūcijas periods (1876—1877) 
Savā uzrunā, ieņemot troni, Abdulhamīds II neizpauda nekādus plānus vai mērķus, lai arī strādāja kopā ar Jaunajiem Osmaņiem, lai veidotu jaunu konstitucionālo iekārtu. Teorētiski, jaunā iekārta būtu varējusi īstenot islāmam pieņemamu liberalizāciju, nostiprinot Tanzimata rietumu standartu imitāciju. Rietumu standartu politiskā iekārta nevarēja nostiprināties gadsimtiem vecajā Osmaņu politiskajā kultūrā, pat ar milzīgu spiedienu no rietumu pasaules, jo izraisīja impērijā nesaskaņas un pastiprināja pretestību, vismaz no sultāna viedokļa.

1876. gada 23. decembrī sultāns Abdulhamīds II proklamēja jaunu konstitūciju un parlamentu. 1876. gada nogalē sarīkoto konferenci Konstantinopolē pārsteidza konstitūcijas proklamēšana un Eiropas varas to neuzskatīja par ievērojamu pagriezienu, dodot priekšroku 1856. gada konstitūcijai (Hatt-ı Hümayun) un 1839. gada konstitūcijai (Hatt-ı Şerif), kā arī apšaubīja parlamenta lomu tautas balss reprezentēšanā.

Tāpat kā iepriekšējās reformu centienu reizēs, izmaiņas Osmaņu impērijā izrādījās gandrīz neiespējamas. Krievijas Impērija turpināja mobilizāciju karam un straujš pagrieziens notika līdz ar britu kara flotes pietuvošanos galvaspilsētai no Marmora jūras. Sultāns apturēja konstitūcijas darbību un izsūtīja tās autoru Midhatu pašā. 1877. gada sākumā sākās Osmaņu impērijas un Krievijas Impērijas karš.

 Sadrumstalotība 
Tas, no kā Abdulhamīds II visvairāk baidījās, notika uzreiz pēc Krievijas kara pieteikuma 1877. gada 24. aprīlī un tai sekojošās krievu uzvaras 1878. gada februārī. Abdulhamīdam II neviens nepalīdzēja, jo Krievijas Impērijas ārlietu ministrs Aleksandrs Gorčakovs bija noslēdzis Reihštades līgumu ar Austroungāriju, un Lielbritānija nevēlējās iesaistīties, baidoties par saviem valdījumiem Dienvidāzijā. Ar Sanstefano līgumu piešķīra neatkarību Rumānijai, Serbijai un Melnkalnei; tika noteikta autonomija Bulgārijai; Krievijai bija jācedē Dobruža un Karsa, kā arī jāmaksā milzīgas kompensācijas.

Sanstefano līgums Krievijai nodrošināja ietekmi pār lielāko Eiropas dienvidaustrumu daļu. Lielvaras (īpaši Lielbritānija) uzstāja uz grozījumiem šajā līgumā un Berlīnes kongresā tika mazināta Krievijas ietekme. Atbildot uz šādu atbalstu, Lielbritānijai 1878. gadā tika izīrēta Kipra un 1882. gadā Lielbritānijas karaspēks okupēja Ēģipti un Sudānu, lai šajās provincēs it kā ieviestu kārtību. Līdz 1914. gadam Kipra, Ēģipte un Sudāna oficiāli palika Osmaņu impērijas valsts sastāvā un, līdz ar Osmaņu impērijas iesaistīšanos Pirmajā pasaules karā, Lielbritānija tās oficiāli anektēja.

Krētai Osmaņu impērija piešķīra palielinātas tiesības, bet tās neapmierināja iedzīvotājus un tie centās apvienoties ar Grieķiju. 1897. gada sākumā uz Krētu devās grieķu karaspēks, lai gāztu Osmaņu varu, bet šādai rīcībai sekoja karš, kurā Osmaņu impērija sakāva Grieķiju. Dažus mēnešus vēlāk, salu pārņēma kontrolē Lielbritānija, Francija un Krievija.

 Atbalsts Vācijai 
Trīspusējai Antantei (Lielbritānija, Francija un Krievijas Impērija) ar Osmaņu impēriju bija saspīlētas attiecības, jo Abdulhamīds II uzskatīja, ka Osmaņu impēriju jāņem vērā tāpat kā visas pārējās varas. Sultāns uzskatīja, ka viņa impērija arī ir Eiropas lielvara, neskatoties uz to, ka tajā dzīvo vairāk musulmaņu nekā kristiešu. Abdulhamīds II un viņa Divāns uzskatīja Osmaņu impēriju par modernu valsti, neskatoties uz to, ka eiropiešu acīs vairākas viņu tradīcijas tika uzlūkotas kā dīvainas vai necivilizētas.

Tādēļ Abdulhamīds II izvēlējās apvienoto Vāciju kā iespējamo savu sabiedroto. Abdulhamīds II divas reizes pie sevis Stambulā uzņēma ķeizaru Vilhelmu II — 1889. gada 21. oktobrī un 1898. gada 5. oktobrī (trešo reizi Vilhelms II viesojās Stambulā 1917. gada 15. oktobrī pie sultāna Mehmeda V). Osmaņu impērijas armijas modernizācijai tika algoti vācu virsnieki Barons von der Golcs un von Ditfurts.

Osmaņu valdības finanšu reorganizācijas nolūkā tika iesaistīti vācu speciālisti un Abdulhamīds II centās arvien vairāk varu pārņemt savā tiešā kontrolē, jo vairs neuzticējās saviem ministriem. Vāciešu iesaistīšanās nebija bez intereses, jo viņu palīdzību atlīdzināja ar īpašām dzelzceļa koncesijām. 1899. gadā viņiem tika atdots ilgi iekārotais Bagdādes dzelzceļš.

 Otrās konstitūcijas periods 

Tautas pazemojošais stāvoklis Maķedonijā un aizvainojums armijā par spiegošanu un ziņotājiem noveda līdz krīzei.

1908. gada vasarā sākās Jaunturku revolūcija un Abdulhamīds II, uzzinājis, ka no Salonikas uz Stambulu virzās karaspēka vienības, kapitulēja. 24. jūlijā tika atjaunota apturētās 1876. gada konstitūcijas darbība un nākamajā dienā tika atcelts slepenais dienests un cenzūra, un tika atbrīvoti visi politiskie ieslodzītie.

Tronī sēžot, Abdulhamīds II 17. decembrī atklāja parlamenta sēdi, paziņojot, ka pirmā parlamenta „darbība bija apturēta līdz laikam, kamēr cilvēki kļūtu pietiekami izglītoti ar izglītības paplašināšanu visā impērijā.” Patiesībā impērijā jau vairāk kā 30 gadus nebija īstenota neviena izglītības reforma.

 Pretapvērsums 
Jaunā attieksme nepaglāba sultānu no intrigām ietekmīgu revolucionāro grupējumu starpā un intrigas apstiprinājās līdz ar kontr-revolūciju 1909. gada 13. aprīlī (31 Mart Vakası''), kad valdību gāza vairāki karavīri, kurus atbalstīja konservatīvo civiliedzīvotāju sacelšanās galvaspilsētā. Salonikas karavīru atjaunotā valdība pieņēma lēmumu par Abdulhamīda II gāšanu no troņa, ieceļot tronī viņa brāli Rešadu efendi.

 Ārējās saites 
 II. Abdul Hamid Forum in English  II. Abdul Hamid Forum in English
 II. Abdülhamit Dönemi Olayları — ittihat Ve Terakki Ödev Sitesi
 US Library of Congress Abdul Hamid II Photo Collection — about 1,800 photographs mounted in albums, ca. 1880—1893

Kategorija:1876. gadā dzimušie
Kategorija:1909. gadā mirušie
Kategorija:Osmaņu impērijas sultāni
Kategorija:Osmaņu dinastija
Kategorija:Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie