Mūzika

Mūzika (, mousikḗ — ‘mūzu māksla’) ir mākslas veids, kurā ir ar ausi uztvertas, īpaši izveidotas vai nejauši radušās priekšmetu vai parādību izraisītas gaisa svārstības, kas ar asociāciju, analoģiju un sinestēziju palīdzību iedarbojas uz cilvēka psiholoģisko stāvokli kā intelektuāli vai emocionāli stimulējošs, organizējošs, terapeitisks vai sakrāls līdzeklis.

Mūzika esot cilvēka kā biosociālas būtnes integrāla daļa, nav universāla. Tās definējumi, īpašības un funkcijas ir atkarīgas no kultūras, kurā mūzika pastāv.

Mūzika ir viena no mākslas formām. Tās pamatelementi un izteiksmes līdzekļi ir skaņkārta, ritms, metrs, temps, dinamika, tembrs, melodija, reģistrs, harmonija, faktūra. Mūzika tiek fiksēta ar nošu raksta palīdzību. Moderno nošu pierakstu izgudroja mūks Gvido no Arecas. Tā var būt diferencēta pēc dažādiem principiem: pēc autorības (tradicionālā tautas, akadēmiskā un populārā mūzika), skaņdarba rakstura, atskaņojuma veida, atskaņotāju sastāva, sintēzes ar literatūru un citiem mākslas veidiem, lietojuma funkcijas, skaņkārtu sistēmas, stiliem un žanriem.
Parasti mūzika sastāv no zemākām un augstākām skaņām.

 Mūzikas vēsture 
Mūzika ir atrodama ikvienā zināmajā kultūrā gan mūsdienās, gan pagātnē, tomēr tā ir bijusi atšķirīga gan laikā, gan telpā. Tā kā visiem pasaules iedzīvotājiem, tostarp visizolētākajām ciltīm, ir zināma mūzika, tiek pieļauts, ka tā radusies vēl pirms cilvēku izkliedēšanās pa visu Zemi. Līdz ar to tiek pieļauts, ka mūzika pastāv vismaz 50 tūkstošus gadu un radusies Āfrikā, kas tiek uzskatīta arī par cilvēku izcelšanās vietu.

Mūzikas attīstību laikā var iedalīt senajā mūzikā, viduslaiku mūzikā, renesanses mūzikā (raksturīga vokālā daudzpusība), jaunlaiku mūzikā (radās operas), baroka mūzikā, rokoko un klasiskajā mūzikā, Vīnes klasiskajā mūzikā, romantiskā mūzika, jaunromantismā un populārajā mūzikā.

 Senā mūzika 
Senākajos cilvēces attīstības posmos mūzika nebija atdalīta no citām kultūras izpausmēm – tā pastāvēja kā sinkrētiska darbību vienība kopā ar vārdu, kustību un rituāliem. Tā tika izmantota dažādos rituālos, darbā un saziņā. Laika gaitā mūzika ieguva arī simbolisku un mitoloģisku nozīmi.

Senajās Austrumu civilizācijās mūzika sāka kļūt profesionālāka, īpaši tempļos un galmos, taču vēl joprojām bija cieši saistīta ar praktisko pielietojumu. Ķīnā tika izveidota pirmā skaņu sistēma – pentatonika – balstoties uz akustiskiem mērījumiem. Ēģiptē un Indijā radušies vairāki mūzikas instrumenti, piemēram, arfa un lociņinstrumenti. Seno arābu mūzikas sistēmā tika izmantoti mikrointervāli, tostarp ceturtdaļtoņi, kas vēlāk ietekmēja islāma un Vidusjūras mūzikas tradīcijas. Antīkajā Grieķijā mūzika kļuva arī par patstāvīgu māksliniecisko izpausmi. Parādījās pirmie instrumentālie skaņdarbi, kas nebija saistīti ar tekstu, bet bija paredzēti klausīšanai un estētiskai baudīšanai. 

Senajā Grieķijā mūzika pirmoreiz tika teorētiski analizēta, saistot to ar matemātiku un kosmoloģiju (piemēram, Pitagora mācība par skaņu attiecībām). Mūzikas uzdevums tika uzskatīts ne tikai par izklaidējošu, bet arī ētiski audzinošu un dziedinošu. Šajā laikā radās pirmie instrumentālie skaņdarbi, kurus bija paredzēts klausīties estētiskas baudījuma dēļ, taču joprojām dominēja uzskats par mūzikas praktisko un sabiedrisko nozīmi.

 Āzijas mūzikas vēsture 
Āzijas mūzikasvēsture ietver dažādas mūzikas tradīcijas no Arābijas, Centrālās, Austrumu, Dienvidu un Dienvidaustrumu Āzijas, no kurām vairākas ir ļoti senas.

 Rietumu mūzikas vēsture 

 Viduslaiku mūzika 
Viduslaiku mūzikas periods aptver aptuveni no 5. līdz 15. gadsimtam un ir cieši saistīts ar kristīgās baznīcas ietekmi Eiropā. Šajā laikā dominēja garīgā mūzika, īpaši vienbalsīgais gregoriskais korālis, kas tika izmantots katoļu liturģijā. Vēlākajos gadsimtos attīstījās arī daudzbalsība, kas pavēra ceļu sarežģītākām muzikālām struktūrām.

Līdzās garīgajai mūzikai pastāvēja arī laicīgā mūzika, ko izpildīja trubadūri (Dienvidfrancija), truvēri (Ziemeļfrancija), menestreli (Anglija, Francija), minnezengeri (vācu zemes) — dzejnieki un dziedātāji, kas radīja dziesmas par mīlestību, varonību un sabiedriskām tēmām. Šajā laikā izplatījās arī dažādi mūzikas instrumenti, piemēram, lauta, fidula, portatīvie ērģeļi un perkusijas instrumenti.

Viduslaiku mūzika iezīmē pāreju no mutvārdu tradīcijas uz rakstītām notācijām — attīstījās agrīnās mūzikas pieraksta sistēmas, kas vēlāk veidoja pamatu mūsdienu notācijai.

 Renesanses mūzika 
Renesanses mūzika aptver 15.–17. gadsimtu un iezīmē daudzbalsības (polifonijas) uzplaukumu. Komponisti tiecās pēc līdzsvara starp balsīm, veidojot harmonisku un skaidru skaņu struktūru. Svarīga loma bija garīgajai mūzikai – mesām un motetēm, kuras tika izpildītas baznīcās. Ievērojami komponisti šajā žanrā bija Žoskēns de Prē, Palestrīna un Orlands di Lasso.

Attīstījās arī laicīgā mūzika – madrigāli un šansoni –, kas tika sacerēti tautas valodās un bieži atspoguļoja mīlestības un dabas tēmas. Strauji attīstījās instrumentālā mūzika, kā arī uzlabojās notācija un partitūru drukāšana, kas veicināja plašāku mūzikas izplatību.

 Baroka mūzika 

Baroka mūzikas laikmets ilga no 1600. līdz 1750. gadam, saistībā ar baroka uzplaukumu Eiropā. Baroka laikmeta sākumu iezīmēja pirmo operu sacerēšana. Šajā periodā saglabājās nozīmīga polifoniskā kontrapunktiskā mūzika (mūzika ar atsevišķām, vienlaicīgām melodiskām līnijām). Vācu baroka komponisti rakstīja skaņdarbus maziem ansambļiem, tostarp stīgu, metāla un koka pūšaminstrumentiem, kā arī koriem un taustiņinstrumentiem, piemēram, ērģelēm, klavesīnam un klavihordam. Šajā laikā radās un attīstījās vairāki jauni vokālās un instrumentālās mūzikas žanri kā opera, kantāte, oratorija, koncerts un svīta. Vēlā baroka stils bija polifoniski sarežģīts un bagātīgi ornamentēts. Starp nozīmīgākajiem baroka laikmeta komponistiem ir Johans Sebastiāns Bahs, Georgs Frīdrihs Hendelis, Georgs Filips Tēlemans un Antonio Vivaldi.

 Klasiskā mūzika 

Par klasisko mūziku mēdz dēvēt visa veida mūziku, kas dominēja Eiropā no 9. gadsimta līdz mūsdienām. Par tās ziedu laikiem uzskata periodu no 16. gadsimta vidus līdz 19. gadsimta sākumam.

Pazīstamākie klasicisma komponisti ir Karls Filips Emanuels Bahs, Kristofs Vilibalds Gluks, Johans Kristiāns Bahs, Jozefs Haidns, Volfgangs Amadejs Mocarts, Ludvigs van Bēthovens un Francs Šūberts. Bēthovenu un Šūbertu bieži uzskata par vēlīnā klasicisma laikmeta komponistiem, kura noslēgumā mūzikā sāka iezīmēties romantisma stilam raksturīgas iezīmes.

 Romantiskā mūzika 
Romantiskā mūzika (aptuveni 1820–1900) akcentēja emocijas, individuālismu un dabas skaistumu, līdzīgi kā romantisma laikmeta literatūra un glezniecība. Komponisti, piemēram, Rihards Vāgners un Johanness Brāmss, ar dramatiskas, ekspresīvas mūzikas palīdzību tiecās izteikt dziļas jūtas un stāstus. Daži komponisti veicināja nacionālistisku lepnumu ar patriotisku orķestra mūziku, kura aizguvusi motīvus no tautas mūzikas. Mūzikas emociju izpausme sāka gūt virsroku pār tradīcijām.

Romantisma laikmeta komponisti kļuva savdabīgāki un biežāk savā mūzikā apvienoja dažādus mākslas veidus, piemēram, literatūras, vēsturi (vēsturiskas personas un leģendas) vai dabas tēlus. Romantiska mīlestība vai ilgas bija izplatīta tēma daudzos šajā periodā sacerētos darbos. Dažos gadījumos turpināja izmantot klasiskā perioda formālās struktūras (piemēram, sonātes forma, kas tika izmantota stīgu kvartetos un simfonijās), taču šīs formas tika paplašinātas un mainītas. Daudzos gadījumos tika izpētītas jaunas pieejas esošajiem žanriem un formām. Tika radītas arī jaunas formas, kas tika uzskatītas par piemērotākām jaunajai tematikai. Komponisti turpināja attīstīt operas un baleta mūziku, izpētot jaunus stilus un tēmas.

Ludvigs van Bēthovens un Francis Šūberts mūzikā ieviesa dramatiskāku, izteiksmīgāku stilu. Bēthovena gadījumā īsi motīvi aizstāja melodiju kā nozīmīgāko kompozīcijas vienību. Vēlāk romantisma komponisti, piemēram, Pēteris Čaikovskis, Antonīns Dvoržāks un Gustavs Mālers, izmantoja neparastākus akordus un lielāku disonansi, lai radītu dramatisku spriedzi. Viņi radīja sarežģītus un bieži vien daudz garākus muzikālus darbus. Vēlā romantisma periodā komponisti pētīja dramatiskas hromatiskas tonalitātes izmaiņas, piemēram, pagarinātus akordus un mainītus akordus, kas radīja jaunas skaņas "krāsas". 19. gadsimta beigās orķestra lielums ievērojami palielinājās, un rūpnieciskā revolūcija palīdzēja radīt labākus instrumentus, radot spēcīgāku skanējumu. Publiskie koncerti kļuva par nozīmīgu turīgas pilsētu sabiedrības sastāvdaļu. Tā arī piedzīvoja jaunu teātra mūzikas daudzveidību, tostarp opereti, muzikālo komēdiju un citas muzikālā teātra formas.

 20. un 21. gadsimta mūzika 
19. gadsimtā cilvēki par jauniem skaņdarbiem visbiežāk uzzināja, iegādājoties to drukātās notis, kuras mūzikas mīļi paši varēja izpildīt mājās. To galvenokārt darīja vidusšķiras ļaudis, kuriem bija pietiekami daudz līdzekļu, lai iegādātos klavieres, vijoli vai citus instrumentus, un brīvā laika. 20. gadsimtā radio apraides un gramofona ierakstu uzplaukums mainīja klausīšanās paradumus, ļaujot plašākai auditorijai dzirdēt operas, simfonijas un populāras dziesmas, neapmeklējot koncertus. Tas paplašināja piekļuvi mūzikai un palīdzēja izplatīt stilus dažādos reģionos un kultūrās.

20. gadsimtā mūziķi sāka pētīt un izmēģināt jaunus ritmus, stilus un skaņas. Pirmais pasaules karš ietekmēja mākslas pasauli, tostarp mūziku, un komponisti sāka izmēģināt drūmākas skaņas. Tādi komponisti kā Igors Stravinskis, Arnolds Šēnbergs un Džons Keidžs eksperimentēja ar disonansi, netradicionālām formām un elektroniskām tehnikām,Schaeffer, P. (1966), Traité des objets musicaux, Le Seuil, Paris. tostarp musique concrète. Ierakstu tehnoloģiju attīstība, īpaši daudzkanālu sistēmas, ļāva veikt sarežģītu studijas producēšanu, tādējādi paplašinot to, kāda mūzika var būt.

Džezs parādījās 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā afroamerikāņu kopienās, apvienojot Āfrikas un Eiropas muzikālās tradīcijas un iekļaujot improvizāciju, sinkopāciju un blūza skaņas. 20. gadsimta vidū rokmūzika attīstījās no rokenrola, blūza un kantrimūzikas, un tai raksturīgi bija elektriskās ģitāras, izteikts ritms un vienkāršas akordu struktūras. Vēlākās desmitgadēs tika ieviesti sintezatori, bungu mašīnas un digitālās producēšanas rīki, kas ļāva veikt ierakstus mājās un veicināt elektroniskās mūzikas attīstību. Arī dīdžeji un semplēšana kļuva par neatņemamu dažādu populārās mūzikas žanru sastāvdaļu.

 Mūzikas izpildītāji 
Mūzikas grupas ir viens no izplatītākajiem mūzikas izpildīšanas veidiem mūsdienās. Mūziķi veido dziesmas un izpilda tās arī vienatnē, piemēram, dziedātāji vai diskžokeji. Klasisko mūziku parasti izpilda orķestri un kori. Koru mūzikā ietilpst arī tradicionālā tautas mūzika. Korus un orķestrus parasti vada diriģents.

 Skatīt arī 

 Muzikoloģija
 Mūzikas žanrs
 Mūzikas instruments
 Mūziķis
 Mūzika Latvijā

 Atsauces 

 Ārējās saites