Aizvēsture

Aizvēsture ir cilvēces senākais un garākais vēstures posms, kurā vēl nepastāvēja rakstība. Arheoloģijā aizvēsture aptver laika periodu no pirmajiem cilvēku priekšteču radītajiem darbarīkiem Austrumāfrikā (aptuveni pirms 3,3 miljoniem gadu) līdz rakstības izgudrošanai un seno laiku sākumam Tuvajos Austrumos (apmēram pirms 5000 gadiem). Aizvēstures sākums un beigas dažādos pasaules reģionos atšķiras, jo darbarīku izmantošana un rakstības parādīšanās visur nenotika vienlaikus.

 Definīcija un lietojums 

Jēdziens "aizvēsture" apzīmē laika posmu cilvēces attīstībā pirms rakstības rašanās. Šo jēdzienu gan ne vienmēr lieto vienādi – tas sastopams dažādos kontekstos, gan šaurākā, gan plašākā nozīmē.

Šaurākā nozīmē terminu "aizvēsture" lieto arheoloģijā, kur tas apzīmē laika posmu no pirmajiem cilvēku priekšteču radītajiem darbarīkiem (aptuveni pirms 3,3 miljoniem gadu) līdz rakstības izgudrošanai un seno laiku sākumam Tuvajos Austrumos (apmēram pirms 5000 gadiem). Šajā izpratnē uzsvars tiek likts uz materiālo kultūru (lietiskajiem avotiem), un aizvēsture tiek strukturēta, balstoties uz izmantotajiem darbarīku materiāliem – attiecīgi izdalot akmens, bronzas un dzelzs laikmetu. Šī pieeja tiek izmantota arī šajā Vikipēdijas rakstā.

Plašākā nozīmē jēdziens "aizvēsture" apzīmē laika posmu no senāko cilvēku priekšteču jeb hominīnu rašanās (aptuveni pirms 6 miljoniem gadu, kad cilvēku attīstības līnija evolūcijas gaitā atdalījās no kopējā senča ar šimpanzēm) līdz rakstības izgudrošanai un seno laiku sākumam Tuvajos Austrumos (apmēram pirms 5000 gadiem). Šajā skatījumā aizvēsture neaprobežojas ar materiālajām liecībām, bet ietver cilvēces bioloģisko, sociālo un kognitīvo attīstību pirms rakstības izgudrošanas. Šī pieeja visbiežāk sastopama antropoloģijā, kā arī populārzinātniskajos izdevumos un skolas mācību literatūrā.

Ikdienas valodā termins "aizvēsture" dažkārt tiek lietots arī, lai apzīmētu ļoti senus laikmetus pirms cilvēka rašanās vai izmirušas ("aizvēsturiskas") dzīvnieku sugas, piemēram, dinozaurus. Tomēr šāds lietojums nav precīzs no zinātniskā viedokļa, jo aizvēsture attiecas uz konkrētu cilvēces attīstības posmu pirms rakstības izgudrošanas. Savukārt dzīvības formas, kas pastāvēja pirms cilvēka, ietilpst paleontoloģijas izpētes jomā un tiek klasificētas pēc ģeoloģiskajām ērām, piemēram, paleozoja, mezozoja vai kainozoja.

 Pētniecība 

Aizvēsture galvenokārt tiek pētīta arheoloģisko izrakumu ceļā, kuru laikā iegūtās materiālās liecības (piemēram, seno apmetņu nospiedumi un paliekas, apbedījumi, darbarīki, ieroči, rotas u. tml.) sniedz informāciju par cilvēku dzīvesveidu un attīstību pirms rakstības rašanās. Tādēļ ar aizvēstures izpēti galvenokārt nodarbojas arheoloģija, ko papildina arī citas disciplīnas – dabaszinātnes, antropoloģija un etnogrāfija.

Dabaszinātnes palīdz arheologiem noteikt izrakto materiālo liecību vecumu, izmantojot dažādas datēšanas metodes:
 Dendrohronoloģija ļauj noteikt aizvēsturisku koka priekšmetu (piemēram, siju vai stabu) vecumu, analizējot koku gada gredzenus (gadskārtas). Ar šo metodi iespējams datēt atradumus, kuru vecums sasniedz līdz pat 10 000 gadu.
 Radioaktīvā oglekļa datēšana ir metode, ko izmanto organiskas izcelsmes materiālu (piemēram, kokogļu, koka, kaulu, auduma, matu u. tml.) vecuma noteikšanai, balstoties uz radioaktīvā oglekļa izotopa (C-14) sadalīšanās ātrumu. Ar šo metodi iespējams datēt atradumus līdz pat 40 000 gadu senai pagātnei.
 Luminiscences datēšana ir metode, ar kuru var noteikt, cik sen kāds priekšmets (piemēram, akmens vai keramika), kā arī nogulumi (piemēram, smilšu vai māla slānis), pēdējo reizi bija pakļauti Saules gaismai vai karstumam. Metodes pamatā ir uzkrātās un vēlāk atbrīvotās gaismas (luminiscences) mērīšana. Tā ir piemērota notikumu datēšanai laika posmā no dažiem simtiem gadu līdz (vismaz) vairākiem simtiem tūkstošu gadu.
 Kālija–argona datēšana ir metode, ko izmanto ļoti senu vulkānisko iežu un pelnu slāņu vecuma noteikšanai, balstoties uz radioaktīvā kālija (K-40) pārvēršanos par argonu (Ar-40). Tā ļauj datēt materiālus, kuru vecums ir no 100 tūkstošiem līdz pat 2 miljardiem gadu, un ir īpaši nozīmīga senāko cilvēku priekšteču fosiliju izpētē, jo lielākā daļa šo atradumu atrodami vulkāniski aktīvās zonās Austrumāfrikā.

 Laikmeti 

Agrīno cilvēces vēsturi pieņemts dalīt trīs laikmetos: akmens laikmetā, bronzas laikmetā un dzelzs laikmetā. Dažreiz specifiski izšķir vara laikmetu, kas bijis pārejā starp akmens un bronzas laikmetu.

Pirmais šādu dalījumu 1836. gadā piedāvājis dāņu antikvārs Kristiāns Jurgensens Tomsens (1788—1865). Šāds hronoloģisks dalījums ļauj izsekot cilvēces attīstībai atkarībā no konkrētās civilizācijas tehniskā līmeņa. Taču šī trīs laikmetu hronoloģija nav saistīta ar fizisko laiku kā tādu. Dažādas civilizācijas, kas vienā laikā dzīvoja dažādos reģionos, var attiecināt uz dažādiem laikmetiem, jo tām bija atšķirīgs attīstības līmenis.

 Akmens laikmets 

Akmens laikmets ir laika periods, kad cilvēki darbarīkus gatavoja galvenokārt no akmens. Izmantoja arī koku, kaulu un citus materiālus, taču akmens ir krietni izturīgāks un no tā ir vieglāk izveidot cirvjus un ieročus.

Akmens laikmetu sīkāk iedala trīs periodos:
 paleolīts jeb agrais akmens laikmets,
 mezolīts jeb vidējais akmens laikmets,
 neolīts, jeb vēlākais akmens laikmets.

 Bronzas laikmets 

Bronzas laikmets aizsākās ar metāla (bronzas) darbarīku ieviešanu. Tas ilga aptuveni no 2. tūkstošgades p.m.ē. sākuma līdz aptuveni 6. gadsimtam p.m.ē. (dažādās pasaules vietās šis periods atšķīries).

 Dzelzs laikmets 

Dzelzs laikmets aizsākās ar dzelzs darbarīku ieviešanu, savukārt beidzās — 1. gadsimtā, kad Romas impērijā radikāli izmainījās sabiedrības dzīves kvalitāte. Citās pasaules daļās dzelzs laikmeta beigas tiek datētas ar 4. gadsimtu (Japānā) vai pat 5. gadsimtu (Korejā).

 Latvijas teritorijā 

Aizvēsture Latvijas teritorijā aptver laika posmu no aptuveni 10 500. gada p.m.ē., kad no reģiona atkāpās ledājs, līdz mūsu ēras 1200. gadam. Tādējādi šis periods ilga aptuveni 11  700 gadus un ietver akmens, bronzas un dzelzs laikmeta attīstības posmus. Teorētiski pastāv iespēja, ka Latvijas teritorija bija apdzīvota jau pēdējā starpapledojuma laikā (pirms 129–116 tūkstošiem gadu), taču līdz šim nav atrastas nekādas liecības, kas to apstiprinātu.

Senākais ar radioaktīvā oglekļa metodi datētais priekšmets, kas uziets Latvijas teritorijā, ir tā sauktais Lingbi tipa raga cirvis. Tas atrasts Kurzemes dienvidrietumos un ir aptuveni 12 500 gadus vecs. Šis atradums liecina par paleolīta cilvēku pirmo klātbūtni un aizvēstures sākumu Latvijas teritorijā. Domājams, šie cilvēki nodarbojušies ar ziemeļbriežu medībām un no to ragiem veidojuši arī tam laikam raksturīgas harpūnas ar reti izvietotiem zobiem.

Aizvēsture Latvijas teritorijā beidzas ap 1200. gadu, kad dzelzs laikmeta izskaņā šeit dzīvojošās baltu tautas Livonijas krusta karu rezultātā tika pakļautas kristīgajai ticībai, tā aizsākot viduslaikus un rakstītās vēstures laikmetu.

 Skatīt arī 

 Aizvēsturiskie pāļu mājokļi Alpos
 Antropoģenēze
 Arheoloģija

 Atsauces 

 Ārējās saites