Ķīnas Republika

150px|thumb|right|Dzjans Dzješi (1887—1975)
Ķīnas Republika jeb Taivāna (, , ) ir valsts Austrumāzijā, Dienvidķīnas jūrā, ietver Taivānas salu, Penhu salas, Dzjiņmeņas salas un Macu salas. Plašāk pazīstama kā Taivāna, jo kopš 1970. gadu vidus apzīmējumu Ķīna starptautiski lieto galvenokārt Ķīnas Tautas Republikas apzīmēšanai. Starptautiskajās organizācijās tiek dēvēta par Taibei Ķīnu. Prezidentāla republika, valsts galva ir prezidents, kuru ievēl tautas nobalsošanā kopīgi ar viceprezidentu uz četru gadu termiņu. Tā ir viena no turīgākajām valstīm pasaulē pēc IKP uz vienu iedzīvotāju.

 Vēsture 

150px|thumb|right|Japāņu okupācijas zona 1940. gadā
Republika iesākās 1911. gada 10. oktobrī, Ķīnas impērijā uzvarot Siņhajas revolūcijai (t.s. Učanas sacelšanās Uhaņā). Republiku oficiāli pasludināja 1912. gada 1. janvārī. Pirmajās Ķīnas parlamenta vēlēšanās uzvarēja Suņa Džunšaņa izveidotā Revolucionārā partija, uz kuras bāzes 1919. gadā izveidojās Ķīnas Nacionālistu partija (Gomiņdan, uzskatos līdzīga Eiropas sociāldemokrātiem). Republikā varu ātri sagrāba militāristi un līdz 1927. gadam pastāvēja t.s. Beijaņas valdība (kaujasspējīgāko vecās impērijas karaspēka daļu komandieru hunta), kuras līderis ģenerālis Juaņs Šikajs kļuva par Ķīnas republikas prezidentu un īslaicīgi, imperatoru. Valsti plosīja pilsoņu karš starp dažādām militārajām kliķēm. No centrālās varas kontroles atšķēlās ārējās provinces (Mandžūrija, Siņdzjana, Tibeta), kas nonāca Japānas, PSRS un Lielbritānijas ietekmē.

1925. gadā mira Suņs Džunšaņs. 1926. gadā, 2. partijas kongresā par Gomiņdan priekšsēdētāju ievēlēja Vanu Dzinveju, bet par Centrālās izpildkomitejas (CIK) locekli kļuva ģenerālis Dzjans Dzješi, kuru CIK plēnumā ievēlēja par Pastāvīgās komitejas locekli un uzticēja Nacionālās revolucionārās armijas virspavēlnieka posteni.

1926.—1928. gada Ziemeļu karagājiena laikā nacionālistu karaspēkam izdevās sakaut ģenerāļu huntu un pārņemt varu lielākajā daļā valsts teritorijas, iesākot Nankinas desmitgadi. Gomiņdana iekšējo konfliktu dēļ partijas priekšsēdētājs un daudzi līderi emigrēja, jo Dzjans Dzješi izmantoja militāro spēku, lai nodrošinātu savu varu, kas tomēr bija ļoti nestabila.

1937.-1945. gados noritēja Otrais Ķīnas—Japānas karš, bet 1945. gadā pēc neveiksmīgām sarunām ar Ķīnas komunistisko partiju par koalīcijas valdības veidošanu atsākās Ķīnas pilsoņu karš starp Dzjana Dzješi valdības spēkiem un Mao Dzeduna komunistu armiju. 1949. gadā pilsoņu karā uzvarēja Ķīnas komunistiskās partijas spēki ar Mao Dzedunu priekšgalā un 1949. gada 1. oktobrī proklamēja Ķīnas Tautas Republiku, savukārt sakautais Dzjans Dzješi ar armijas paliekām un piekritējiem bēga uz Taivānas salu. Tikai ASV kara flotes ienākšana jūras šaurumā un piekrastes pilsētu bombardēšana 1950. gadā nepieļāva ĶTR armijas desanta izsēšanos Taivānā, lai pabeigtu pilsoņu karu un pārņemtu varu visā Ķīnas teritorijā. Kopš tā laika pastāv divas Ķīnas: Ķīnas Tautas Republika kontinentā, un Ķīnas Republika Taivānas salā. Līdz ASV un komunistu attiecību uzlabošanai 1971. gadā Taivānas valdība baudīja daudzu pasaules valstu diplomātisko atzīšanu. Dzjans Dzješi mira 1975. gada 5. aprīlī, varu Ķīnas Republikā nododot savam dēlam Dzjanam Dzingo.

 Valsts statuss 
Aukstā kara laikā, Ķīnas Republiku līdz ar Japānu un Dienvidkoreju uzskatīja par Rietumu pasaules priekšposteņiem pie komunistiskā bloka valstu robežām, tāpēc Rietumos neatzina pilsoņu kara Ķīnā rezultātus un de jure par vienīgo leģitīmo Ķīnas valdību uzskatīja Dzjana Dzješi valdību. Līdz ar to Ķīnas Republika bija ANO Drošības padomes patstāvīgā locekle līdz 1971. gadam.

Starptautiskajā politikā aktīvi cīnījās pret komunistiskās Ķīnas un Mongolijas Tautas Republikas starptautisko atzīšanu, kā arī pret Tibetas separātistu centieniem, jo uzskatīja šīs teritorijas par savām provincēm.

1971. gada 25. oktobrī līdz ar ANO Ģenerālās asamblejas rezolūciju Nr.2758 par vienīgo leģitīmo Ķīnas valdību tika atzīta Ķīnas Tautas Republikas valdība Pekinā, bet Ķīnas Republika zaudēja savu vietu ANO. Komunistiskā valdība Taivānu uzskata par dumpīgu provinci, kurai jāpievienojas pārējai Ķīnai, kamēr pašā Taivānā pieaug neatkarības kustība.

Šobrīd Taivānas suverenitāti atzīst tikai 22 valstis. Diplomātiskos sakarus Taibei valdība realizē caur ekonomikas un kultūras pārstāvniecībām. Regulārie lūgumi uzņemt valsti ANO, līdz ar to atzīstot tās suverenitāti, sastopas ar lielākās daļas pasaules valstu noraidījumu.

 Ekonomika 

Ekonomikas pamatnozare ir mikroshēmu un sadzīves elektronikas ražošana. Pusvadītāji un mikroshēmas veido aptuveni 40% no eksporta. Taivānas uzņēmums TSMC (Taiwan Semiconductor Manufacturing Company) ir pasaules līderis jomā, kas nodrošina vairāk nekā 60% no pasaules mikroshēmu piegādēm.

Taivāna ir ļoti atkarīga no enerģijas importa: vairāk nekā 97% no patērētās enerģijas avotiem nāk no ārvalstīm. Taivānas elektroenerģijas piegādi galvenokārt nodrošina valsts kontrolētais uzņēmums Taiwan Power Company (Taipower). Tas ir valsts monopols, kas pārvalda visu enerģijas ražošanu, pārvadi un sadali visā valstī. Taivānas elektroenerģijas patēriņš ir aptuveni 260 TWh gadā (2022), un tas turpina pieaugt tehnoloģiju sektora pieprasījuma dēļ. Valsts mērķis ir sasniegt 50% atjaunojamās enerģijas īpatsvaru līdz 2050. gadam, galvenokārt attīstot vēja un saules enerģiju.

Vidējā alga 60 984 TWD (aptuveni 2026 USD) mēnesī (2024. gadā)."113年全年受僱員工人數平均為845萬7千人，全年每人每月總薪資平均為60,984元". National Statistics. Directorate General of Budget, Accounting and Statistics. 17 February 2025. Retrieved 16 May 2025.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Valdības informācijas birojs
 BBC News — Valsts profils: Taivāna
 CIA World Factbook — Taiwan 
 Zhongwen.lv blogs par Taivānu latviešu valodā 


Kategorija:Neatzītās valstis
Kategorija:Ķīnas vēsture