Hērodots

Hērodots no Halikarnāsas (dzimis starp 490. un 480. gadu p.m.ē, miris aptuveni 425. gadā p.m.ē.) bija sengrieķu vēsturnieks. Plašās aprindās Hērodots tiek uzskatīts par pirmo autoru, kas vēsturisku tēmu izpētei izmantoja sistemātiskas pētniecības metodi, vācot materiālus un tad kritiski apvienojot tos historiogrāfiskā stāstījumā. Tāpēc Hērodots bieži tiek dēvēts par “vēstures tēvu” un šo titulu viņam pirmais piedēvēja Senās Romas orators Cicerons 1.gs p.m.ē.T. James Luce, The Greek Historians, 2002, p. 26. Hērodots sarakstījis darbu, kuram vēlāk dots nosacīts nosaukums Historiai (Vēsture), kurā aprakstīti grieķu—persiešu kari (550.-449. gads p.m.ē.) un daudzu tai laikā dzīvojošo tautu īpatnības. Par galveno "Vēstures" avotu kalpojušas aculiecinieku liecības, kā arī sengrieķu mutvārdu tradīcija, bet attiecībā uz ģeogrāfiskajām ziņām Hērodots izmantojis arī paša ceļojumos pieredzēto. Ir izteikts pieņēmums, ka darbs nav pabeigts. "Vēsture" sastāv no deviņām grāmatām. Pirmās četras grāmatas galvenokārt veltītas ģeogrāfijai, un tajās plaši aprakstīta Persija, Ēģipte un citas zemes. Nākamās piecas grāmatas veltītas tieši grieķu-persiešu karu aprakstam.

Hērodota devums ir ļoti nozīmīgs vēsturiskā reģiona Skitijas un skitu cilšu izpētē. Ceturtajā grāmatā viņš aprakstījis neurus, kurus latviešu etnogrāfs un sinologs Pēteris Šmits identificējis ar senajiem baltiem.Latvijas Vēsture Internetā "Hērodots no Halikarnāsas"

2017. gadā izdevniecība "Apvārsnis" uzsāka darbu pie Hērodota "Vēstures" zinātniska tulkojuma latviešu valodā."Izdevniecība "Apvārsnis" sāk tulkot Hērodota Vēsturi". atklājumi.lv

Biogrāfija
Mūsdienu pētnieki lielākoties smeļas ticamu informāciju Hērodota dzīvi viņa paša darbos,Rawlinson, George (1859). The History of Herodotus. 1. New York: D. Appleton and Company.Burn, A.R. (1972). Herodotus: The Histories. Penguin Classics papildinot to ar citiem antīkiem, bet daudz vēlākiem avotiem, tādiem kā Bizantijas 11. gadsimta enciklopēdija Suda, kas visdrīzāk ņēma informāciju no tradicionāliem avotiem.

Hērodots dzimis ap 484. gadu p.m.ē. Halikārnsā, ietekmīgā ģimenē. Pilsēta tai laikā piederēja pie Pirmās persiešu impērijas. Hērodota radinieks dzejnieks Paniasis piedalījās nesekmīgā mēģinājumā sacelties pret Persiešu valdību. Hērodots rakstīja savas grāmatas joniskajā dialekta, kaut arī Halikārnsā pārsvarā dzīvoja dorieši. Sudā teikts, ka viņš iemācījās joniešu dialektu bērnībā, dzīvojot uz Samas salas, kur viņa ģimene devās, lai izbēgtu no persiešu soda par viņa ģimenes saistību ar sacelšanos, un atgriezās Halikārnsā vēlāk, kad valdība tika nomainīta.

Savās grāmatās Hērodots apkopja informāciju, ko viņš savāca savos ceļojumos gan Grieķijā, gan ārpus tās. Viņš šķērsoja Mazāziju un kontinentālo Grieķiju, apmeklēja arhipelāga svarīgākās salas: Rodu, Kipru, Dēlu, Paru, Tasu, Samotrāki, Krētu, Samu, Kitiru un Ejinu. Viņš devās garā un bīstamā ceļojumā no Sardām uz Persijas galvaspilsētu Susu, apmeklēja Babilonu, Kohīdu, un Melnās jūras rietumu krastus līdz pat Dņepras ietekai, ceļoja Skitijā un Trāķijā, apmeklēja Zakintu un Lielo Grieķiju, pētīja antīko Sūru, kuģoja gar Palestīnas krastiem, redzēja Gazu un uz ilgu laiku piestāja Ēģiptē.“Herodotus”, gutenberg.org.Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.

Ap 447. gadu p.m.ē. Hērodots pārcēlās uz Perikla Atēnām, pilsētu, kuras iedzīvotājus un demokrātiskos institūtus viņš atklāti apbrīno savos darbos (V, 78). Eisebijs un Plūtarhs piemin, ka Atēnas asembleja piešķīra Hērodotam finansu atlīdzību, novērtējot viņa darbu. Ap 443. gadu p.m.ē. viņš pārcēlās uz Tūriju, kas bija Atēnu sponsorēta kolonija. Aristotelis atsaucas uz "Vēsturi", ko sarakstījis Hērodots no Tūrijas, un daži fragmenti viņa grāmatās tiek traktēti kā pierādījums, ka viņš rakstīja par Dienviditāliju no personīgās pieredzes (IV, 15,99; VI, 127). Detalizēta informācija par Peloponēsas karu (VI, 91; VII, 133, 233; IX, 73) liek domāt, ka viņš varēja būt atgriezies Atēnās, un tādā gadījumā ir iespējams, ka viņš miris tur mēra uzliesmojuma laikā. Iespējams arī, ka viņš miris Maķedonijā, pēc tam kad tur ieguva tiesas patronāžu, vai arī viņš atgriezās Tūrijā. Hērodota "Vēsture" nepiemin neko, kas varētu nešaubīgi tikt datēts pēc 430. gadu p.m.ē, un parasti tiek pieņemts, ka viņš miris neilgi pēc šī perioda, iespējams, nesasniedzot sešdesmit gadu vecumu.

"Vēsture"
400px|thumb|Pēc Hērodota aprakstiem rekonstruēta antīkās pasaules karte ap 450. gadu p.m.ē.
Hērodota grāmatu mērķis ir aprakstīt grieķu—persiešu karu (550.-449. gads p.m.ē.) vēsturi, taču divas trešdaļas no šī darba ir "ievads", kurā Hērodots apraksta šo divu valstu iepriekšējo vēsturi, iekļaujot aprakstā gandrīz visas tai laikā zināmās pasaules tautas, plaši aprakstot to ģeogrāfiju, vēsturi, ieradumus un paražas. Sekojot Persijas izaugsmei no sīkas sadrumstalotas karaļvalsts līdz plašai dominējošai impērijai, viņš pamanās izstāstīt Līdijas, Mēdijas, Asīrijas, Babilonijas, Ēģiptes, Skitijas, Trāķijas vēsturi, aprakstīt šīs valstis un tajās dzīvojošos cilvēkus, ekonomiku, klimatu, ģeogrāfisko pozīciju, pieminekļus, un tai pat laikā atzīmējot vienlaicīgi notiekošās izmaiņas Grieķijā, stāstot par grieķu migrācijām, kolonijām, tirdzniecību, mākslas progresu, revolūcijām, iekšējām cīņām un kariem, likumdošanu un reliģiju.

Gan senatnē, gan mūsdienās Hērodota stāstu ticamība ik pa laikam ir tikusi apšaubīta, taču mūsdienās dominē viedoklis, ka Hērodots nekad nav tīši sniedzis nepatiesu informāciju, lai arī veids kā viņš savāca un pasniedza informāciju ne vienmēr garantē tās kvalitāti, īpaši gadījumos, kad šī  informācija attiecas par senākiem laika periodiem vai bija atkarīga no informantu uzticamības. Taču pat lielākie mūsdienu skeptiķi atzīst Hērodota autoritāti tajos aprakstos, kur Hērodots bija aculiecinieks vai rakstīja par lietām, kuras labi pārzināja.

 Hērodota grāmatas fragments par neuriem (Skitijas zemes aprakstā) 
"Neviens lāga nezina, kas atrodas ziemeļos no zemes, par  ko tagad stāstu. Neesmu arī nevienu saticis, kas turieni pats būtu redzējis... Visu, ko vien esmu spējis saklausīt par attālākām zemēm, esmu uzrakstījis.

Pirmie iedzīvotāji uz ziemeļrietumiem no Olbijas, kas atrodas pie Dņepras Skitijas piekrastes vidū, ir kalipidieši - Skitijas grieķi. Aiz viņiem dzīvo cita cilts, saukta par alizoņiem. Šie un tāpat kalipidieši, kaut gan citādi dzīvo tāpat kā skiti, sēj un ēd labību, arī sīpolus, ķiplokus, lēcas un ersķus. Aiz alizoņiem dzīvo skitu zemkopju ciltis, kas sēj labību nevis uzturam, bet gan pārdošanai. Uz ziemeļiem no šiem dzīvo neuri. Ziemeļos no neuriem, cik zinām, zeme ir neapdzīvota...

Neuriem ir skitu paražas un ticējumi. Vienu paaudzi priekš Dārija kara gājiena gadījās, ka neuriem bija jāatstāj sava zeme čūsku dēļ. Viņu zemē bija saradies liels daudzums čūsku, un vēl vairāk mācās virsū no ziemeļu neapdzīvotām vietām. Beidzot neuri bija spiesti atstāt savu zemi un dzīvot starp budiniem. Var jau būt, ka neuri ir burvji, jo Skitijā dzīvojošie skiti un grieķi saka, ka reizi gadā ikviens neurs pārvēršoties par vilku. Pēc dažām dienām viņi atgriežoties savā agrākajā izskatā. No savas puses nevaru šim stāstam ticēt, bet viņi tā stāsta un pat apzvēr, ka tā esot patiesība". (E. Dunsdorfa tulkojums).

 Atsauces 

 Ārējās saites 

Kategorija:480. gados p.m.ē. dzimušie
Kategorija:425. gadā p.m.ē. mirušie
Kategorija:Sengrieķu vēsturnieki
Kategorija:Grieķu valodā rakstošie
Kategorija:Muglas ilā dzimušie