Simfonija

Simfonija ( (simphōnía) "saskanīgs skanējums, saskanība") ir skaņdarbs simfoniskajam orķestrim, komponēts sonātes cikla formā. Simfonijai parasti ir 4 daļas. Klasiskās simfonijas tipu 18. gadsimta otrajā pusē un 19. gadsimta sākumā izveidoja Jozefs Haidns, Volfgangs Amadejs Mocarts un Ludvigs van Bēthovens.

 Simfonijas struktūra un uzbūve 

 Simfonijas daļas 
Simfonija tradicionāli sastāv no vairākām daļām (parasti četrām), kas katra atšķiras pēc tempa, rakstura un muzikālās dramaturģijas:

 Pirmā daļa – parasti ātra un dramatiska, rakstīta sonātes formā. Tajā tiek ieviesti galvenie muzikālie motīvi, kas attīstās un transformējas visā simfonijā.
 Otrā daļa – lēna un liriska, bieži balstīta uz kantilēnas melodiju. Tā sniedz emocionālu kontrastu, veidojot pretstatu pirmajai daļai.
 Trešā daļa – sākotnēji bija menuets (klasiskajā periodā), bet vēlāk to nomainīja skerca. Tā ir rotaļīga vai ritmiski dinamiska daļa, kas rada enerģisku noskaņu.
 Ceturtā daļa – fināls, kas bieži ir ātrs un grandiozs. Tā var būt sonātes forma, ronda vai variāciju forma, kas noslēdz visu simfoniju ar kulmināciju.

Romantisma un vēlākos laikmetos komponisti ieviesa arī piecas vai vairāk daļas, paplašinot dramaturģisko struktūru.

 Tematiskā attīstība un dramaturģija 
Simfonijas pamatā ir tematiska attīstība, kurā galvenie motīvi tiek transformēti un tiem veido paveidus visas kompozīcijas gaitā. Klasiskajā simfonijā dominē sonātes forma, kas nodrošina loģisku dramatisko attīstību, bet vēlāk tika izmantoti arī brīvāki dramaturģiskie principi. Bēthovens, Mālers un citi komponisti ieviesa jaunus veidus, kā attīstīt tematisko materiālu, veidojot emocionāli piesātinātas simfonijas.

 Instrumentācija un orķestra sastāvs 
Simfonijas instrumentācija ir cieši saistīta ar orķestra attīstību. Klasiskajā laikmetā simfoniskais orķestris sastāvēja no stīgu instrumentu grupas, mežragiem, obojām un timpāniem. Romantisma periodā orķestris paplašinājās, iekļaujot vairāk pūšaminstrumentu, sitaminstrumentu un dažādus efektus, lai radītu bagātīgāku skanējumu. 20. un 21. gadsimta komponisti bieži izmanto neparastus instrumentus un elektroniskos elementus, lai paplašinātu simfonijas izteiksmes iespējas.

 Vēsture 

 Pirmsākumi 
Simfonijas žanra pirmsākumi meklējami renesanses un baroka laikmetā, īpaši Andrea Gabrielli daiļradē. Klasiskās simfonijas priekštecis ir instrumentālās (orķestra) mūzikas žanrs sinfonia, kas 17. un 18. gadsimta sākumā tika izmantots kā uvertīra operām, kantātēm un citiem vokāli simfoniskiem darbiem. Laika gaitā sinfonia pakāpeniski attīstījās par patstāvīgu muzikālo formu, kas klasicisma laikmetā transformējās par simfoniju. Nozīmīgu ieguldījumu šī žanra attīstībā sniedza Džovanni Batista Samartīni, Alesandro Skarlati kā arī Johana Sebastiāna Baha dēli, kuri savos darbos veicināja simfonijas formas un stilistikas nostiprināšanos.

Klasiskajā laikmetā (18. gadsimtā) simfonija ieguva savu standarta četru daļu formu. Šī žanra attīstību veicināja Jozefs Haidns un Volfgangs Amadejs Mocarts. Sava mūža laikā Jozefs Haidns sacerēja vairāk nekā 100 simfonijas, eksperimentējot ar formu, tembrālo dažādību un tematisko attīstību. Mocarts pilnveidoja Haidna iedibināto simfonijas formu, radot simfonijas ar emocionālu dziļumu un harmonisko bagātību.

 19. gadsimts — romantisms 
Romantisma laikmetā simfonija kļuva par spēcīgu emocionālo izteiksmes līdzekli. Komponisti attīstīja garākas un sarežģītākas formas, paplašināja orķestra sastāvu un mūzikai piešķīra lielāku individuālo ekspresiju. Ludvigs van Bēthovens ieviesa dramatiskākas struktūras un emocionālu intensitāti, īpaši savās 5. un 9. simfonijās. Johanness Brāmss turpināja klasiskās formas tradīcijas, savienojot tās ar romantisma harmonisko valodu. Pēteris Čaikovskis un Gustavs Mālers ieviesa ekspresīvus orķestrācijas risinājumus, radot dramatiskas un plaši izstrādātas simfonijas.

 20. un 21. gadsimta simfonijas 
20. gadsimtā Pauls Hindemits atjaunoja žanra klasicistisko struktūru, no kuras komponisti bija atkāpušies iepriekšējā gadsimtā, savukārt Igors Stravinskis iedvesmojās no baroka sinfonia tradīcijām. 20. gadsimtā simfonijas ieguva sociāli politisku nozīmi, īpaši Dmitrija Šostakoviča darbi. Žanrs globalizējās, un nozīmīgus ieguldījumus sniedza arī Sergejs Prokofjevs, Nikolajs Mjaskovskis un Artūrs Onegērs. Inovatīvus stilistiskos un konceptuālos risinājumus ieviesa Olivjē Mesiāns un Lučāno Berio.

Vienlaikus simfonija attīstījās jaunās formās, piemēram, sinfonietta, kamersimfonija, simfonija stīgām un koncertsimfonija.

Mūsdienās žanrs ir daudzveidīgs, ietverot vokālos elementus, neakadēmiskās un tradicionālās mūzikas ietekmes. Tā būtība balstās uz satura, dramaturģijas un konceptuālās idejas vienotību, risinot aktuālas globālas tēmas.

 Atsauces 

Kategorija:Mūzika