Metafizika

Metafizika (, metά un , phýsis — ‘aiz dabas’) jeb pirmfilozofija (, ) ir filozofijas nozare, kas pēta īstenības vispārīgākos principus, esamības būtību un eksistences pamatus. Tās centrālais uzdevums ir noskaidrot, kas pastāv, kā tas pastāv un kādas ir realitātes pamatstruktūras, ietverot tādus jēdzienus kā būtība, identitāte, cēloņsakarība, nepieciešamība, iespējamība un laiks. Termins ‘metafizika’ radies kā nosaukums Aristoteļa darbu apkopojumam, kura traktāti par vispārīgām esamības problēmām tika sakārtoti “aiz fizikas”, un vēlāk to sāka saprast arī saturiski — kā izziņu pāri fiziskajai pieredzei, vērstu uz transcendentālajiem pirmpamatiem. Tradicionāli metafiziku uzskata par disciplīnu, kas veido filozofijas pamatu, no kuras izriet citas nozares, piemēram, ontoloģija, epistemoloģija, loģika un teoloģija.

Lai gan metafizikas atziņas neizriet no empīriskiem novērojumiem, tā tiecas teorētiski izskaidrot esamību kā tādu, un šī metode reizēm tiek stādīta pretstatā dialektikai. Vēsturiski un mūsdienās pastāv uzskati, ka drošas zināšanas par metafiziskajiem jautājumiem var būt grūti sasniedzamas vai pat neiespējamas, tomēr filozofiskajā izziņā metafizika turpina būt fundamentāla joma.

 Metafizikas galveni jautājumi 
Metafizika kā filozofijas nozare pēta realitātes vispārīgākos pamatus, koncentrējoties uz jautājumiem, kas attiecas uz esamību, būtību, laiku, telpu, cēlonību, identitāti, gribas brīvību un Dieva eksistenci. Tā neaprobežojas ar konkrētu objektu vai parādību analīzi, bet cenšas izprast universālos principus, kas nosaka, kas pastāv un kā tas pastāv. Viens no metafizikas centrālajiem jautājumiem ir “Ko vispār nozīmē “būt”?” Šis jautājums ir ontoloģijas — metafizikas apakšnozares — uzmanības centrā. Vai pastāv tikai konkrēti objekti, piemēram, cilvēki, planētas, vai arī abstraktas entītijas, kā skaitļi vai īpašības? Kā noteikt, kam mēs esam ontoloģiski apņēmušies ticēt, un vai eksistē dažādi esamības režīmi?

Metafizika analizē realitātes kategorijas — vielas un īpašības, attiecības, universālijas un partikulārijas, telpu un laiku, iespējamību un nepieciešamību. Tā jautā, vai telpa un laiks ir objektīvas realitātes daļas vai tikai subjektīvi uztveres ietvari, kā apgalvoja Imanuels Kants. Debates par laika raksturu ietver kontrastus starp A-teoriju (laiks plūst) un B-teoriju (laiks ir statisks), kā arī eternālismu un presentismu, tas ir, vai nākotne jau eksistē. Būtisks ir jautājums arī par cēlonību — vai “A izraisīja B” attiecas uz regulārām sakarībām, pretnotikumu attiecībām, fiziskiem procesiem vai statistiskām intervencēm? Šo problēmu īpaši akcentēja Deivids Hjūms, norādot, ka mēs nekad neuztveram cēloni tieši, bet tikai notikumu secību.

Metafizikā tiek iztirzāts jautājums, vai cilvēkam ir gribas brīvība. Šī diskusija cieši saistīta ar determinismu, tas ir, vai visi notikumi ir iepriekš noteikti? Ir trīs galvenās pozīcijas — determinisms (brīvā griba ir ilūzija), libertariānisms (eksistē autentiska izvēles brīvība) un kompatibilisms (brīvā griba ir savietojama ar determinismu). Šo jautājumu papildina teoloģiskais fatālisms — vai Dieva viszinība izslēdz patiesu cilvēka izvēli? Tradicionāli metafizika arī analizē Dieva eksistenci un pārdabiskas realitātes iespējamību — vai pastāv nemateriālas substances, piemēram, dvēsele, prāts, Dievs, vai arī viss reducējams uz materiālām struktūrām? Tiek aplūkoti klasiskie Dieva eksistences pierādījumi — ontoloģiskais, kosmoloģiskais, teleoloģiskais un morālais arguments.

Šie un citi jautājumi — par visa esošā pamatu, cēloni un struktūru — veido metafizikas kodolu un ir cieši savstarpēji saistīti. Tāpēc metafizika joprojām ieņem centrālo vietu filozofijā, kalpojot par pamatu gan klasiskām filozofiskām sistēmām, gan mūsdienu analītiskajiem pētījumiem.

 Metafizikas apakšnozares 
Metafizika aptver vairākas specializētas apakšnozares, kas pēta dažādus realitātes aspektus un esamības formu veidus. Katra apakšnozare attīsta specifisku jautājumu loku un metodoloģiju, un tās bieži savstarpēji pārklājas, sniedzot daudzdimensionālu skatījumu uz pasaules pamata struktūru.

Ontoloģija ir centrālā metafizikas disciplīna, kas pēta esamību kā tādu — kas pastāv, kādi entītiju tipi eksistē, piemēram, objekti, īpašības, attiecības, notikumi, kā arī to identitātes un eksistences kritēriji. Tajā ietilpst arī formālā ontoloģija (matemātiski un loģiski definētas kategorijas) un sociālā ontoloģija, kas analizē tādus konceptus kā “institūcija”, “nauda” vai “tiesības”. Tiek pētīti arī abstrakti un konkrēti objekti, universālijas un partikulārijas, substances un atribūti, kā arī eksistences režīmi (fizisks, loģisks, garīgs).

Kosmoloģiskā metafizika koncentrējas uz pasaules struktūru, izcelsmi un pamatlikumiem. Tā analizē, vai Visums ir radīts vai mūžīgs, vai tam ir kārtība vai tas ir haotisks, kā arī kā filozofiski interpretēt mūsdienu fizikas modeļus (paralēlo pasauļu teorijas un tamlīdzīgi). Tradicionāli šeit iekļaujas kosmoloģiskie argumenti par pirmcēloni, kā arī telpas un laika struktūras filozofiska analīze.

Teoloģiskā metafizika (reliģijas filozofija) pēta Dieva esamību, īpašības un attiecības ar pasauli, balstoties nevis reliģiskās dogmās, bet racionālā analīzē. Tiek aplūkoti jēdzieni kā visvarenība, viszinība, nepieciešamība, nemainība, kā arī klasiskie Dieva eksistences pierādījumi — ontoloģiskais, kosmoloģiskais, teleoloģiskais un morālais. Tā analizē arī Dieva un pasaules attiecību modeļus (panteisms, deisms, teisms).

Radošā un estētiskā metafizika pēta mākslas darbu ontoloģiju un radošuma metafiziku. Tiek jautāts šādi jautājumi: kas ir mākslas darbs – vai tas ir objekts, notikums, vai tipa-instances struktūra? Vai pastāv objektīvas estētiskas vērtības kā skaistums vai harmonija? Un vai māksla spēj atklāt fundamentālas patiesības par realitāti?

Personas metafizika (metafiziskā antropoloģija) pēta cilvēka būtību, apziņu, identitāti laikā un brīvo gribu. Tiek analizēts, kas padara kādu par konkrētu personu, vai cilvēks ir prāts, ķermenis vai abi, kā arī jautājumi par apziņas pārmantojamību, atmiņu, subjektivitāti un nāvi. Temati ietver duālismu, fizikālismu, panpsihismu un morālās atbildības nosacījumus.

Modalitāšu metafizika pēta iespējamību, nepieciešamību un nejaušību. Dominē pieeja ar iespējamo pasauļu semantiku, piemēram, kaut kas ir nepieciešams, ja patiess ir visās iespējamās pasaulēs, vai kādā no tām. Tiek diskutēts arī par loģiskajām, metafiziskajām un fiziskajām iespējamībām, kā arī par iespējamo pasauļu ontoloģisko statusu.

 Metafizikas vēsturiskā attīstība 
Vārds “metafizika” radies Aristoteļa darbu redakcionālās kārtības rezultātā, kad viņa skolnieki un pēcteči 14 traktātus par pirmcēloņiem un esamību sakārtoja aiz tekstiem par fiziku. Šie traktāti tika nodēvēti kā  (tà metà tà phýsiká), burtiski “tas, kas nāk pēc fizikas”. Termins sākotnēji apzīmēja vienkārši grāmatu novietojumu, taču vēlāk tas ieguva saturisku nozīmi — kā disciplīna, kas pēta to, kas pārsniedz fizisko pasauli. Pats Aristotelis šo jomu dēvēja par “pirmo filozofiju” (philosophia prima) un definēja kā mācību par “esamību kā tādu” (ousia).

Metafizikas pamati meklējami senajā Grieķijā pirms Sokrata. Pirmssokrāta filozofi, piemēram, Parmenīds, Zenons, Hērakleits un Anaksimandrs, centās izskaidrot pasaules kārtību bez mītiskiem pieņēmumiem. Parmenīds uzskatīja, ka būtība ir viena, nemainīga un mūžīga, un noliedza izmaiņas kā ilūziju. Zenona paradoksi kalpoja kā loģiski argumenti pret kustību un plurālismu. Hērakleits pretstatīja šo skatījumu, uzsverot nepārtrauktu plūsmu un pārmaiņas (panta rhei — viss plūst), kā arī ieviesa jēdzienu logos kā pasaules slēpto likumsakarību. Platons iedibināja duālismu starp mainīgo juteklisko pasauli un nemainīgo ideju (formu) pasauli, uzskatot, ka īstā realitāte ir idejas, kam jutekliski uztveramās lietas tikai līdzinās. Aristotelis attīstīja savu metafizisko sistēmu, fokusējoties uz substanci, formu un materiālu, potenciālu un aktualitāti, kā arī izstrādāja četru cēloņu teoriju (materiālais, formālais, efektīvais, finālais cēlonis). Viņa darbs Metaphysica kļuva par pamattekstu vēlākām tradīcijām.

Kristīgajā pasaulē metafizika tika sintezēta ar teoloģiju. Svētais Augustīns (4.–5. gadsimts) integrēja platonismu ar kristīgo domāšanu, akcentējot dievišķo apgaismību un iekšējo pašrefleksiju kā ceļu uz patiesību. Akvīnas Toms (13. gadsimts) sistemātiski apvienoja Aristoteļa filozofiju ar kristīgo teoloģiju. Viņš izstrādāja būtības (essentia) un esības (esse) nošķīrumu, formulēja “piecus ceļus” uz Dieva esamības pierādījumu un radīja hierarhisku kosmoloģisko kārtību. Šajā posmā metafizika tika uzlūkota kā racionāla pieeja pasaules un Dieva izpratnei.

Zinātniskās revolūcijas un modernās filozofijas laikmetā (17.–18. gadsimts) metafizika ieguva jaunas formas, sadaloties racionālisma un empīrisma virzienos. Renē Dekarts uzskatīja domāšanu par nenoliedzamu pamatu (Cogito, ergo sum) un iedibināja duālismu starp domājošo substanci (res cogitans) un telpisko substanci (res extensa). Benedikts Spinoza noraidīja duālismu un izveidoja monisma sistēmu, kurā Dievs un daba (Deus sive Natura) ir viena substance. Gotfrīds Leibnics attīstīja monāžu teoriju, kurā visas lietas ir individuālas, nereducējamas būtnes, un ieviesa iepriekš noteiktās harmonijas un iespējamo pasauļu koncepciju.

Imanuels Kants (18. gadsimta beigas) radikāli mainīja metafizikas statusu ar darbu “Tīrā prāta kritika”. Viņš uzskatīja, ka metafizikas spekulatīvie jautājumi (par Dievu, dvēseli un citi) pārsniedz iespējamās pieredzes robežas, tāpēc nav pieejami objektīvai zināšanai. Tomēr Kants nemēģināja atmest metafiziku, bet pārveidoja to par transcendentālo metafiziku — kā pieredzes nosacījumu izpēti. Pēc Kanta tradīcija, īpaši vācu ideālismā, centās sistematizēt metafiziku jaunā garā. Georgs Vilhelms Frīdrihs Hēgelis interpretēja realitāti kā absolūtā gara attīstības procesu, kurā pretrunas tiek pārvarētas dialektiski, un metafizika kļūst par vēsturiskās loģikas izpausmi.

20. gadsimta sākumā loģiskā empīrisma un valodas analīzes garā metafizika tika kritizēta. Loģiskie pozitīvisti (piemēram, Rūdolfs Karnaps) uzskatīja metafiziskus apgalvojumus par bezjēdzīgiem, jo tie nav empīriski pārbaudāmi. 20. gadsimta otrajā pusē notika metafizikas “atdzimšana” analītiskajā tradīcijā. Filozofi kā Sauls Kripke, Deivids Luiss, Pīters van Invāgens un citi attīstīja jomas, piemēram, modalitāšu metafiziku (iespējamās pasaules), ontoloģisko apņemšanos (kas pastāv?), cēlonību, identitāti, laika un telpas struktūras, universālijas un morālās realitātes metafiziku. Kontinentālajā tradīcijā, sākot ar Martinu Heidegeru, tiek problematizēta pati esamības izpratne. Heidegers runā par “esamības aizmirstību” (Seinsvergessenheit) un meklē alternatīvu valodu, lai aprakstītu būtību. Emanuels Levins, Žaks Deridā un citi poststrukturālisti dekonstruē metafizikas jēdzieniskos pamatus, kritizējot bināras opozīcijas, piemēram, gars/matērija, esamība/neesamība, kas, pēc viņu domām, ierobežo izpratni par realitāti. Mūsdienu starpdisciplinārā metafizika arvien ciešāk integrējas ar loģiku, valodniecību, dabaszinātnēm un neirozinātnēm. Tiek aktualizēti jautājumi par prāta un apziņas dabu, mākslīgā intelekta ontoloģiju, kvantu pasaules ontoloģiskajiem pamatiem un realitātes daudzslāņainību.

Metafizika, neraugoties uz izmaiņām formā un pieejās, ir saglabājusi savu centrālo funkciju — teorētiski pārdomāt vispārīgākos realitātes nosacījumus un atbildēt uz jautājumiem, kas pārsniedz ikdienišķu pieredzi: Kas ir tas, kas ir? Kādā veidā tas ir? Un kāpēc vispār kaut kas ir?

 Atsauces 

 Ārējās saites