Konstitūcija

Konstitūcija ( — ‘iedibināšana’, ‘izveidošana’), latviešu tiesību tradīcijā arī satversme, ir valsts vai citas politiskas kopienas pamatlikums ar augstāko juridisko spēku. Tā nosaka valsts iekārtas pamatus, politiskās sistēmas organizācijas principus, varas institūciju (likumdošanas varas, izpildvaras un tiesu varas) struktūru un kompetenci, kā arī indivīda pamattiesības, brīvības un pienākumus. Konstitūcija formulē augstākā līmeņa tiesību normas, uz kurām balstās visa valsts tiesiskā un politiskā sistēma, un kalpo par juridisku ietvaru valsts varas īstenošanai. Konstitūcija var pastāvēt kā kodificēta, proti, ietverta vienā rakstītā dokumentā, piemēram, ASV Konstitūcija, vai arī kā nekodificēta, proti, vairāku tiesību aktu, paražu un precedentu kopums, piemēram, Apvienotās Karalistes Konstitūcija. Šāds iedalījums atspoguļo atšķirīgus vēsturiskos un politiskos konstitucionālās attīstības ceļus.

Tiesību sistēmā konstitūcijai parasti ir augstākais juridiskais spēks (konstitucionālā pārākuma princips). Visi citi normatīvie akti — likumi, valdības noteikumi un citi tiesību akti — ir spēkā tikai tiktāl, ciktāl tie atbilst konstitūcijai. Dažās valstīs konstitūcijas grozīšanai paredz stingrāku kārtību, piemēram, Latvijā Satversmes pantu grozījumi nododami tautas nobalsošanai. Konstitūcijas ievērošanu nodrošina konstitucionālā kontrole, ko īsteno konstitucionālā tiesa vai līdzvērtīga institūcija (Latvijā — Satversmes tiesa). Valstīs ar nekodificētu konstitūciju šāda specializēta tiesa ne vienmēr pastāv. Demokrātiskā valstī konstitūcijai ir būtiska politiska un sabiedriska nozīme. Tā ierobežo valsts varu, nostiprinot varas dalīšanas principu, tiesiskumu un institūciju savstarpējo līdzsvaru, vienlaikus nosakot pamattiesību aizsardzības robežas un mehānismus. Konstitūcija kalpo kā pamats leģitīmai politiskajai varai un tās kontrolei ar tiesību palīdzību, kā arī pauž sabiedrībā atzītas pamatvērtības un tiesiskos ideālus, nodrošinot valsts stabilitāti un nepārtrauktību.

 Vēsture 
Vispārīgi konstitūcijas un konstitucionālisma idejas radās Senajā Grieķijā. Sengrieķu filozofa Aristoteļa "valdības formu" klasifikācija var uzskatīt kā konstitūciju klasifikāciju. Viņš tās dalīja labajās un sliktajās. Zem labajām konstitūcijām — monarhijas, aristokrātijas un abu veidu sajaukuma, kuru Aristotelis apzīmēja ar terminu politeía — viena persona, daži indivīdi vai daudzi likumi ir par labu visai polisai, grieķu pilsētvalstij. Savukārt zem sliktajām konstitūcijām — tirānijas, oligarhijas un demokrātijas — tirāni, bagātie oligarhi un nabagā tauta veido likumus savu interešu labā. Aristotelis uzskatīja sajaukto konstitūciju politeía kā vislabāko pārvaldes kārtību polisā. Viņaprāt valsts iekārtai politeía bija jāapvieno gan monarhijas, gan aristokrātijas, gan demokrātijas elementi.

Pirmās konstitūcijas mūsdienu izpratnē radās Apgaismības laikmetā 17. un 18. gadsimtā, kuru izveidi ietekmēja tādi domātāji kā Šarls de Monteskjē, Tomass Hobss, Džons Loks un Žans Žaks Ruso. Šie cilvēki iestājās pret tradicionālo karaļu varu un reliģijas autoritāti. Viņu domāšana un uzskati spēcīgi ietekmēja ASV Konstitūcijas un Francijas Konstitūcijas izveidi 18. gadsimta beigās.

 Konstitūcija salīdzinošajās tiesībās 
Salīdzinošajās tiesībās konstitūcija tiek analizēta, salīdzinot dažādu valstu konstitucionālos modeļus, to struktūru, saturu un funkcionēšanu praksē. Šāda pieeja ļauj identificēt gan kopīgas iezīmes, gan būtiskas atšķirības valsts varas organizācijā, izpildvaras un likumdevēja savstarpējās attiecībās, pamattiesību aizsardzībā un demokrātisko institūciju darbībā. Konstitucionālie risinājumi būtiski atšķiras atkarībā no valsts vēsturiskās attīstības, politiskās kultūras un tiesību tradīcijām.

Viena no centrālajām tipoloģijām salīdzinošajās konstitucionālajās tiesībās nošķir prezidentālu, parlamentāru un jauktu (pusprezidentālu) pārvaldes sistēmu. Prezidentālā sistēmā izpildvara ir institucionāli nodalīta no likumdevēja, prezidents parasti tiek ievēlēts tiešās vēlēšanās un nav politiski atbildīgs parlamentam (izņemot īpašas atbildības procedūras). Parlamentārajā sistēmā valdība izriet no parlamenta vairākuma un ir tam politiski atbildīga, savukārt valsts vadītāja loma pārsvarā ir reprezentatīva. Jauktajā jeb pusprezidentālajā sistēmā līdzās tautas vēlētam prezidentam darbojas premjerministrs un valdība, kas ir politiski atbildīga parlamentam, tādējādi pastāv tā sauktā divējāda izpildvara. Cita būtiska salīdzinošā pamatšķirtne ir unitāra un federāla valsts uzbūve. Unitārās valstīs valsts vara koncentrējas centrālajās institūcijās, bet teritoriālo vienību pilnvaras parasti izriet no centrālās varas deleģējuma vai likuma. Federālajās valstīs kompetence ir konstitucionāli sadalīta starp federālo centru un federācijas subjektiem, piemēram, štatiem vai zemēm, kuriem ir pašu autonomas pilnvaras, ko aizsargā konstitūcija un kuras centrālā vara nevar vienpusēji atcelt.

 Latvijas Satversme 

Latvijas Republikas Satversme tika pieņemta  un stājās spēkā . Satversme nostiprina parlamentāras republikas modeli, varas dalīšanas principu un pamattiesību aizsardzību, vienlaikus saglabājot lakonisku un strukturāli vienkāršu regulējumu. Valsts pārvaldes uzbūvē centrālo lomu ieņem Saeima, un valdības (Ministru kabineta) darbība ir tieši saistīta ar parlamenta uzticību, kamēr Valsts prezidentam Satversme piešķir noteiktas pārstāvības un konstitucionālas pilnvaras izpildvaras ietvarā. Šo īpašību dēļ Satversme salīdzinošajās tiesībās bieži tiek minēta kā stabilas, elastīgas un demokrātiskām vērtībām atbilstošas konstitucionālās sistēmas piemērs, kas ilgstošā laika posmā spējusi pielāgoties politiskām un sabiedriskām pārmaiņām.

 Skatīt arī 
 Konstitucionālisms

 Atsauces 

 Ārējās saites