Livonija

Livonija (, , , vikingu: Iflanti, ) jeb Līvzeme ir vēsturisks nosaukums, kas dažādos laikos izmantots Livonijas bīskapijas, Livonijas ordeņa, Livonijas Konfederācijas, Livonijas hercogistes un Inflantijas vaivadijas nosaukumos.
Pēc neatkarīgo Latvijas un Igaunijas republiku nodibināšanas Livonijas nosaukums kļuva par vēsturisku terminu.

 Nosaukums 
Pirmo reizi Livonijas jeb Līvu zemes (vikingu: Iflanti vai Liflandi) vārds pieminēts Trosas rūnu akmens un Vekholmas rūnu akmens uzrakstos un liecina par zviedru vikinga Frejgera (Freygeirr) Livonijas karagājieniem 11. gadsimtā.

Vārda etimoloģija, iespējams, saistāma ar somugru liv - smiltis, un igauņu Liivimaa, jo Daugavas līvi bija pirmie reģiona pamatiedzīvotāji, kas Ziemeļu krusta karu gaitā tika kristīti, rodoties pirmajiem Rietumu kristīgās kultūras atbalsta punktiem. Tātad apzīmējumu varētu tulkot kā "smilšu zeme", kas saskan ar tās novietojumu gar Rīgas līča piekrasti, Piejūras zemienes smilts augšņu zonā.

Livonijas krusta karu perioda sākumā par Livoniju dēvēja vienīgi 1188. gada 1. oktobrī izveidotās Livonijas bīskapijas teritoriju. Livonijas bīskaps Alberts, un ar viņa svētību 1202. gadā izveidotais Zobenbrāļu ordenis, pakāpeniski pakļāva ne tikai Daugavas un Gaujas līvu zemes, bet arī latgaļu un sēļu zemes gar Daugavas un Gaujas tirdzniecības ceļiem, kā arī sakaliešu un ugauņu zemes tagadējās Igaunijas dienvidos.

Bīskaps Alberts iegūtās zemes novēlēja Sv. jaunavai Marijai, un 1215. gada Laterāna 4. koncilā šo novēlējumu apstiprināja pāvests Inocents III, ar latīnisko nosaukumu Terra Mariana, kas latviskots kā "Māras zeme". Salīdzināšanai, iekarotās prūšu zemes bija veltītas Svētajam Pēterim.Livonijas Konfederācija

 Kristīgās Livonijas izveidošanās 
Sākoties Ziemeļu krusta kariem, 1188. gada 1. oktobrī izveidoja Livonijas bīskapiju, kuras bīskapiem ar katoļticībā pārgājušo līvu un letgaļu vasaļu karaspēka palīdzību izdevās pakļaut Jersikas un Kokneses zemes. 1208. gadā sākās igauņu zemju pakļaušana. 1214. gada 20. februārī Romas pāvests Inocents III atbrīvoja Livonijas bīskapiju no Brēmenes arhibīskapa uzraudzības. 1218. gadā bīskaps Alberts ieguva tiesības iecelt jaunus bīskapus viņam pakļautajās zemēs, un tajā pašā gadā Daugavas kreisā krasta pakļautajās zemēs nodibināja Sēlijas bīskapiju.  

1220. gadā Lundas arhibīskaps paziņoja, ka visa Igaunija piederot Dānijas karalim, pret ko iebilda bīskaps Alberts. Dānijas karalis Valdemārs II pavēlēja bloķēt Rīgas tirdzniecību. Nesaņēmis Romas pāvesta Honorija III  un Svētās Romas impērijas imperatora Frīdriha II atbalstu, bīskaps Alberts piekāpās un 1221. gadā gan igauņu, gan Livonijas zemes tika pakļautas Dānijas karaļa virskundzībai, taču ar noteikumu, ka viņa konventu prelāti, viņa vīri un visi rīdzinieki ar līviem un letiem šim nolīgumam dotu savu piekrišanu.Indriķa hronikas XXIV. nodaļa: "Tāpēc augstu cienījamais bīskaps ar savu brāli - bīskapu Hermani beidzot vērsās pie minētā Dānijas karaļa un nodeva tā varā kā Līvzemi, tā Igauniju, taču ar noteikumu, ka viņa konventu prelāti, viņa vīri un visi rīdzinieki ar līviem un letiem šim nolīgumam dotu savu piekrišanu.()" skat. Heinrici Chronicon Livoniae

1222. gadā bīskaps Alberts Sāmsalas tikšanās laikā pārliecināja Dānijas karali dot Livonijai suverenitāti. 1224. gadā Livonijas bīskapa pakļautībā tika nodibināta Tērbatas bīskapija un 1226. gadā Zemgales bīskapija, ar mērķi iekarot visas Zemgales un Žemaitijas zemes līdz Nemunas upei. Tomēr bīskapam Albertam neizdevās iegūt kāroto Livonijas arhibīskapa titulu un viņa diecēzes robežās juridiski ietilpa tikai Līvzeme, Vidzemes latgaļu daļa (Letija) un Igaunijas dienvidu daļa.

1225. gada 1. decembrī Svētās Romas impērijas valdnieka Frīdriha II dēls, Vācijas karalis Heinrihs VII, pamatojoties uz bīskapa Alberta lūgumu, piešķīra viņam principātu pār Livoniju, Letiju un Ridalu ar tiesībām kalt naudu, dibināt pilsētas komūnu Rīgā () un arī citas tiesības, kādas ir zemes valdniekam. Par suverēnas Livonijas izveides brīdi uzskatāms , kad bīskaps Alberts kļuva par Svētās Romas impērijas firstu. Ar Romas pāvesta vicelegāta Vilhelma no Modenas misiju (1224-1251) starpniecību 1228. gadā tika nodibināta Sāmsalas-Vīkas bīskapija, bet 1234. gadā Kurzemes bīskapija.

Nepiepildījās bīskapa Alberta iecere iekarotajās teritorijās izveidot vienotu bīskapa valsti, kas atrastos Svētās Romas impērijas sastāvā. Lai arī 1207. gadā bīskaps Alberts kļuva par impērijas firstu, teritorijas saikne ar impēriju bija tikai formāla. Arī pāvests nevis iecēla Albertu par arhibīskapu, bet atbalstīja vairāku bīskapiju izveidošanos. Bīskapa Alberta sapnis piepildījās tikai pēc viņa nāves 1245. gadā, kad Romas pāvests par arhibīskapa sēdekli izvēlējās Rīgu, kas kļuva par Livonijas centru. No šī brīža Livonijas bīskapijas oficiālais nosaukums bija Rīgas arhibīskapija, un tai pakļāvās ne tikai Livonijas bīskapi, bet arī trīs Prūsijas bīskapijas. 1255. gadā Albertu II iecēla par Livonijas un Prūsijas arhibīskapu.

Par Livoniju kā politisku vienību (t.s. Livonijas Konfederācija) var runāt kopš 1243. gada 1. oktobra, kad Livonijas zemes kungi, Rīgas, Tērbatas un Sāmsalas bīskapi, kā arī Vācu ordeņa vicemestrs, Rīgā noslēdza valstu sadarbības līgumu. Līdz 1255. gadam Livonijas jēdziens nostabilizējās kā piecu valstu - Livonijas ordeņa, Rīgas arhibīskapijas, kā arī Kurzemes, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapiju savienības nosaukums.

Cīņa par varu Livonijā
Nesaskaņas dažādu Livonijas politisko spēku (bīskapiju, ordeņa un pilsētu) starpā sākās jau Livonijas krusta karu laikā 13. gadsimtā. Bīskapa vadītu apvienotu valsti izveidot traucēja Ordeņa tiekšanās pēc iekaroto zemju kontroles.

Sākotnēji Ordenis pieprasīja 1/3 iekarotās teritorijas, bet 1245. gadā jau 2/3 – līdzīgi kā iekarotajā Prūsijā. Galvenie pretrunu cēloņi bija meklējami jaunkristīto zemju un svarīgāko tirdzniecisko ceļu kontrolē. Par īpašu strīdus objektu Ordeņa un arhibīskapa attiecībās kļuva Rīga kā nozīmīgākais tirdznieciskais centrs Austrumbaltijā. Tikmēr rīdzinieki līdzās ekonomiskajai patstāvībai tiecās iegūt arī politisko suverenitāti, atbrīvojoties no bīskapa (arhibīskapa) un vēlāk arī Ordeņa virskundzības. Savukārt Livonijas ordeni neapmierināja zobenbrāļu atstātais mantojums - lēņtiesiskā un baznīcas atkarība no Rīgas arhibīskapa. Jāņem vērā, ka Vācu ordeņa brāļi Prūsijā bija pilnīgi visas Prūsijas kungi un pakļāvās tikai pāvestam, turklāt viņa ietekme nemitīgi saruka. Vācu ordenim laicīgās dzīves jautājumos pakļāvās arī četri Prūsijas bīskapi, neraugoties uz to, ka viņu garīgais kungs bija Rīgas arhibīskaps.

Livonijas ordeņa brāļi, Prūsijas ordeņbrāļu iedvesmoti, uzsāka cīņu par visas Livonijas zemes pakļaušanu savai varai. Cīņa par hegemoniju Livonijā nebija tikai iekšēja, izolēta parādība. To iespaidoja tuvāku un tālāku kaimiņvalstu savstarpējās attiecības un pret Livoniju vērstā politika. Livonijas iekšpolitiku ietekmēja Vācu ordenis, Lietuvas dižkunigaitija, Polijas Karaliste, Dānija, Novgorodas Republika un Pleskavas Republika, bet kopš 15. gadsimta - Maskavija un Zviedrija. Zināma loma Livonijas valstiņu attiecībās bija Hanzas pilsētām un Eiropas lielvarām - katoļu pāvestiem un Sv. Romas impērijas imperatoriem. Livonijas valdnieki tāpēc savos konfliktos bieži meklēja ārēju politisku un militāru atbalstu, tādējādi Livonijas ķildās iesaistot ne tikai kaimiņvalstis, bet arī pāvestus un imperatorus. Par regulāru parādību kļuva Ordeņa un Rīgas bīskapu savstarpējā sūdzēšanās pāvesta kūrijā un pāvestu uzpirkšana.

Strīdi starp arhibīskapu un Ordeni atklātā konfliktā izlauzās 1269. gadā, kad Ordenis uz diviem gadiem sagūstīja arhibīskapu Albertu II. Arī nākamie arhibīskapi Johans I, Johans II un Johans III tika sagūstīti, lai piespiestu tos Ordenim nodot izdevīgus tirdzniecības punktus – Ikšķili, Lielvārdi, Koknesi. Redzot saspīlēto situāciju Livonijā, nākamie arhibīskapi Izarnus Takons un Jenss Grands vispār atsacījās no amata. 1304. pāvests Klements V par arhibīskapu iecēla Frīdrihu fon Pernšteinu, kurš jau 1307. gadā bēga no Rīgas un līdz 1341. gadam dzīvoja pāvesta galmā Aviņonā. Arī nākamie divi Rīgas arhibīskapi neieradās Rīgā.

Par šādu nepaklausību, 1311. un 1325. gadā Ordeni ekskomunicēja, taču ar dažādiem kukuļiem un soda naudu nomaksām šo konfliktu atrisināja. 1393. gadā pāvests paziņoja, ka visi Ordeņa pārkāpumi ir piedoti. 1397. gadā noteica, ka par Rīgas arhibīskapiem var kļūt tikai Ordeņa brāļi. Ordeņa pilnīgās varas laiks beidzās 1418. gadā, kad pāvests Martins V par arhibīskapu iecēla Johanu IV Ambundi. 1423. gadā pāvests atcēla prasību, ka Rīgas domkapitula biedriem jābūt Ordeņa brāļiem. Atsākās nepārtraukti konflikti starp arhibīskapu un Ordeni, kas finansiāli, politiski un militāri novājināja visas konfliktējošās puses un pēc Krievijas caristes uzbrukuma Livonijas kara sākumā noveda pie Livonijas Konfederācijas pastāvēšanas beigām 1561. gadā.

Pēc 1561. gada Viļņas ūnijas un 1566. gada Grodņas ūnijas noslēgšanas Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas zemes iekļāvās Livonijas un Lietuvas reālūnijā. Sāmsalas-Vīkas bīskapija un Kurzemes bīskapija nonāca Dānijas īpašumā, ziemeļos izveidojās Zviedru Igaunija, bet Tērbatas bīskapiju līdz 1582. gadam okupēja Krievija. No 1561. līdz 1582. gadam pastāvēja Rīgas brīvpilsēta.

 Kari ar kaimiņiem 
Pie austrumu robežām sākotnējās sadursmes notika ar Novgorodas un Pleskavas kņaziem. 1448. gadā Livonija uz 25. gadiem noslēdza mieru ar Novgorodu. Tomēr laikā no 1461. līdz 1464. gadam pleskavieši iekaroja vēlāko Abrenes teritoriju. Nākamajās desmitgadēs Livonijas robežas sasniedza Maskavija. 1481. gadā notika asiņains Maskavijas iebrukums Livonijā, kas beidzās ar miera noslēgšanu uz 10 gadiem. 1493. gadā miera līgumu pagarināja uz vēl 10 gadiem.

Lietuvas dižkunigaitija pakļāva Polocku un mēģināja iegūt varu arī pār Pleskavu un Novgorodu. Pleskavas kņazs Daumants 1268. gadā bija viens no Rakveres kaujas karavadoņiem. 1297. gadā dižkunigaitis Vītenis noslēdza savienību ar Rīgas pilsētu pret ordeni un iebruka Livonijas ziemeļos, igauņu novados. Turpmākajos gados Rīgu militāri atbalstīja arī dižkunigaitis Ģedimins, līdz 1330. gadā Rīga noslēdza mieru ar Ordeni. Lietuvas un Ordeņa spēki nepārtraukti iebruka viens otra teritorijās visu 14. gadsimtu. 1410. gadā notika Žalgiras kauja, kurā Prūsijas Vācu ordeņa spēki cieta sakāvi. Vēl 1433. gadā Livonijas ordenis iebruka Lietuvā, bet 1435. gadā tika sakauts kaujā pie Sventājas. Šajā kaujā krita mestrs Franke Kerskorfs, ordeņa landmaršals un vairāki citi ordeņa vadītāji.

 Livonijas zemnieku tiesiskais stāvoklis 13.—16. gadsimtā 
Livonijas pamatiedzīvotāju tiesiski ekonomisko stāvokli 13.—15. gadsimtā noteica krusta kara noslēgumā iekarotāju un vietējo valdnieku starpā noslēgtie padošanās līgumi. Saskaņā ar tiem jaunkristītajiem bija jāmaksā baznīcai desmitā tiesa no saviem ienākumiem. Lai iegūtu vietējo iedzīvotāju labvēlību, zemes kungi dažreiz nomainīja ar zemniekiem izdevīgāko kunga tiesu. Bez naturālajām nodevām jeb nodevām graudā vietējie iedzīvotāji tika aplikti arī ar sabiedriskajām klaušām. Zemes kungi piesavinājās arī tiesības uz pagastu vai vaku (pagasts).

Līdz 16. gadsimtam Baltijas tautas saglabāja savu iekšējo tiesu iekārtu. Tiesas tika spriestas pēc seno cilšu jeb zemnieku paražu tiesībām. Zemes kungu, bet sevišķi viņu vasaļu apmešanās uz dzīvi laukos izraisīja pārmaiņas zemnieku tiesiskajā un ekonomiskajā stāvoklī. Desmitā tiesa lielākajā daļā bija atjaunota un ar laiku tā pieauga līdz 1/4 zemnieku ienākumu. 14. gadsimtā zemnieki arvien biežāk nokļuva parādos. Stāvokli veicināja biežie kari un epidēmijas. Trūkumā nonākušos zemniekus no pilnīgas izputināšanas centās glābt paši muižnieki, izsniedzot mājlopus un sēklas "pagaidus". Tomēr ne visi zemnieki parādus spēja atdot. Nenomaksāto parādu nasta iekrājās un tie tika ierakstīti tā sauktajās vaku jeb zemes grāmatās. 14. gadsimta 2. pusē zemnieku parādi bija kļuvuši par ikdienišķu parādību. Daudzi nonāca parādu verdzībā un kļuva par dreļļiem.

15. gadsimtā bez desmitās, citur — ceturtās tiesas vai kunga tiesas, zemniekiem bija jādod arī tā sauktie sieciņi baznīckungam (labībā), kara nodokļi un citas nodevas. Līdz ar klaušu muižu veidošanos 15. gadsimta 2. pusē palielinājās arī muižas klaušu apjoms. Parādījās arī tā sauktie kordu (igauņu kord reize) jeb kārtnieku darbi. Šīs klaušas pildīja pagasta ļaudis kolektīvi. Atsevišķi ciemi uz muižu sūtīja ganus, lauksargus un citus vīrus muižu apsardzei. Zemnieku parādu un atkarības palielināšanās izraisīja zemnieku bēgšanu. Savukārt zemes kungi un muižnieki bija ieinteresēti zemniekus piesaistīt dzīvesvietai, liedzot viņam brīvas pārvietošanās tiesības, lai tādējādi tiktu nodrošināti maksājumi un klaušas. 15. gadsimtā muižnieki sava lēņa zemniekus sāka uzskatīt par saviem privātiem pavalstniekiem, ko varēja pirkt, pārdot un mantot kopā ar zemi (dzimtbūšana).

 Reformācija Livonijā 
Livonijā reformācijas ideju pirmie sludinātāji (no 1521.) bija A. Knopkens, S. Tegetmeijers un rātes sekretārs J. Lomillers, kas dažādās sanāksmēs, (īpaši Livonijas landtāgos) cīnījās par Lutera mācības atzīšanu. Darbojās arī radikālāku virzienu sludinātāji (M. Hofmanis). Rīga bija pirmā pilsēta ārpus Vācijas, kur izplatījās Lutera mācība. A. Knopkens 1522. gadā Rīgas Sv. Pētera baznīcā sarīkoja atklātu disputu ar franciskāņu mūkiem par grēku atlaidēm, svēto kultu un svēto relikviju pielūgšanu. Ignorējot domkapitula tiesības, Rīgas rāte A. Knopkenu iecēla par Sv. Pētera baznīcas arhidiakonu, bet nedaudz vēlāk S. Tegetmeijeru par Sv. Jēkaba baznīcas mācītāju.
Ietekmīgas sabiedrības grupas Livonijā, sevišķi pilsētās, ar reformāciju ieguva tik lielas priekšrocības, ka kustību nebija iespējams vairs apturēt. Par labu luterismam nosvērās arī muižniecība.

1524. agdā Rēvelē Livonijas laicīgo bruņinieku un pilsētnieku kārtu kopīgajā sanāksmē Rīgas birģermeistars paziņoja, ka Rīga "ir apguvusi svēto evaņģēliju un to nepametīs, bet aizstāvēs ar dzīvību un mantu". Uz J. Lomillera 1522. gadā nosūtīto vēstuli M. Luteram, kurā bija teikts, ka Rīga kļuvusi par evaņģēlisku (luterisku) pilsētu, kā atbildi M. Luters atsūtīja Rīgas, Rēveles un Tērbatas rātei speciālu vēstījumu, bet vēlāk arī vairākas vēstules ar saviem norādījumiem un ieteikumiem.

1524. gadā Rīgas katoļu baznīcās notika svētbilžu grautiņi. Smags trieciens katoļiem bija baznīcas dārglietu konfiskācija pilsētas labā, hospitāļu, domkapitula īpašumu pārņemšana un domkungu, katoļu garīdznieku, mūku un mūķeņu padzīšana no Rīgas. Pret reformāciju aktīvi vērsās Rīgas arhibīskaps un Tērbatas bīskaps. Viņš padzina luterisma sludinātājus no Limbažiem un Kokneses, bet, kad to pašu mēģināja izdarīt Tērbatā, pilsēta lūdza militāru palīdzību Rīgas rātei. Šādos apstākļos Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs Rīgā pasludināja ticības brīvību, atcēla Salaspils līguma noteikumus un piekrita arhibīskapa un domkapitula īpašumu konfiskācijai. 1539. gadā, kad par Rīgas arhibīskapu kļuva protestantiski noskaņotais Brandenburgas Vilhelms, viņš sāka gatavoties savu valdījumu pārvēršanai par laicīgu valsti.

Lai arī katolicisms turpināja pastāvēt, ap 1550. gadu luterisms Livonijā bija kļuvis par valdošo konfesiju. Luterisma uzvaru apstiprināja 1554. gada Valmieras landtāgā pieņemtais lēmums par ticības brīvību Livonijā. Luterisma idejas pilsētās atbalstīja arī latvieši, kas savus dievkalpojumus sāka noturēt latviešu valodā. Radās nepieciešamība pēc mācītājiem no latviešu vidus, kas zinātu šo valodu.

16. gadsimta vidū gandrīz visi Livonijas iedzīvotāji bija pārgājuši luterticībā. Katoliski palika vienīgi Livonijas ordenis un bīskapi. Pēc Livonijas kara, kad lielākā daļa Latvijas teritorijas tika pakļauta Žečpospolitai, Pārdaugavas hercogistē sākās kontrreformācija un katolicisms tur tika atjaunots. Pēc Polijas—Zviedrijas kara un Altmarkas pamiera (1629) noslēgšanas Zviedrijai pakļautās Latvijas daļas muižnieki pārgāja luterticībā un, neprasot viņu piekrišanu, ieskaitīja tur arī savus zemniekus.

Reformācijas ietekmē aizsākās latviešu pareizrakstības un garīgās literatūras mēģinājumi. Domājams, ka jau 1525. gadā pastāvējusi latviešu valodā iespiesta luteriska rokasgrāmata. Pirmā latviešu grāmata, kas saglabājusies līdz mūsu dienām, ir katoļu katehisms (P. Kanīzija tulkojumā), ko sakarā ar kontrreformāciju izdeva Viļņā (1585; tās vienīgais zināmais eksemplārs glabājas Upsālā, kur nonācis kā zviedru kara laupījums). Kurzemes luterāņu garīdzniecība ar hercoga un muižniecības atbalstu izveidoja komisiju, kam uzdeva pārtulkot latviski M. Lutera katehismu, psalmus un dziesmas, kā arī atsevišķus evaņģēlija tekstus. Tā saucamo "Enhiridionu" (1586), "Nevācu psalmus" (1587) un "Evaņģēlijus un epistulas" (Bībeles fragmentus, 1587) iespieda Kēnigsbergā uz hercoga rēķina. Ar reformāciju saistāma arī pirmo latviešu skolu izveidošana. Tomēr zemniecībai atšķirībā no pilsētu iedzīvotājiem reformācijas idejas palika svešas un nesaprotamas, tāpat kā līdz tam katolicisms. Viņu pasaules uztvere lielā mērā bija palikusi pagāniska.

 Kartes 

 Ģeogrāfija (1225) 
Pēc Livonijas krusta karu pirmā posma noslēguma 1225. gadā Livonijas teritoriju apceļoja Romas pāvesta pilnvarotais vicelegāts Modenas Viļums. Pēc viņa diplomātiskās misijas pieturas punktiem var izdarīt secinājumus par viņa iecerētās Terra Mariana valsts administratīvo iedalījumu:
 Līvu zeme Turaida, kas bija pakļauta bīskapam Albertam. Galvenie centri bija Kubesele, Vitisele un Lēdurga, kur pāvesta legāts līviem noturēja misi; 
 Līvu zeme Metsepole; 
 Idumeja ar jauktu iedzīvotāju sastāvu; 
 Letu zeme Letija - tā katoļu ticībā kristītā zeme, kas pirms ķēniņa Visvalža padošanās bija pakļauta Jersikai;
 Ugaunija ar galveno centru Otepē pilī;
 Sakala ar galveno centru Vīlandes pilī, ko pārvaldīja Zobenbrāļu ordenis;
 Piejūras zemes ("Terra Maritima"), pie kurām piederēja Sontagana un Ridala;
 Tālavas apgabals ar galveno centru Trikātas pilī, kas agrāk maksāja meslus Pleskavai;
 Vendu un letu apdzīvotais apgabals ar centru Cēsu pilī, ko pārvaldīja Zobenbrāļu ordenis;
 Siguldas līvu zeme, ko pārvaldīja Zobenbrāļu ordenis;
 Rīgas pilsēta,
 Daugavas līvu zemes, kuras galvenie centri bija Salaspils, Ikšķile, Lielvārde un Aizkraukle;
  Koknese, kurā dzīvoja vācieši, krievi, leti un sēļi.

Kā Livonijas kaimiņzemes, kuru sūtņi vai valdnieki ieradās pie Romas pāvesta legāta, 1225. gadā minētas Novgoroda, Viestarda pārvaldītā Zemgale, Visvalža pārvaldītā Jersika, dāņu bīskapu pārvaldītā Rēvele, pagaidām vēl patstāvīgā Sāmsala.

Pirmo Livonijas karti sastādīja Antverpenes astronoms un matemātiķis Jans Portancijs ap 1570. gadu un tā publicēta Ortēlija un Merkatora atlantos. Pirmo Rīgas aprakstu sniedza Sebastiāns Minsters savā enciklopēdiskajā darbā "Kosmogrāfija" (Bāzele, 1544., 1550.).

 Bīskapijas un Ordeņa valsts 
 Rīgas arhibīskapija 
Aizņēma apmēram 18 000 km2 lielu teritoriju, kas dalījās divās daļās – Līvu galā un Latgaļu galā. Sīkāk dalījās draudzes novados, kas bija vismaz 23, Līvu galā 9 un Latgaļu galā 14. 15. gadsimta laikā Līvu galā minēti Ķibzeles, Ēdurgas, Liepupes, Limbažu, Rubenes, Salacas, Straupes, Turaidas un Umurgas draudžu novadi. Latgaļu galā – Bērzaune, Cesvaine, Dzērbene, Gulbene, Ikšķile, Koknese, Krustpils, Lielvārde, Ļaudona, Madliena, Piebalga, Rauna, Smiltene, Suntaži.

Arhibīskaps savā teritorijā valdīja kā laicīgais valdnieks, uzliekot nodokļus, nosakot zemes izmantošanas tiesības, kaļot naudu un organizējot karaspēku. Lai iegūtu papildus ienākumus, plaši bija izplatīta lēņa tiesību pārdošana vai zemju ieķīlāšana. Arhibīskapa rezidences atradās Kokneses, Limbažu un Raunas pilīs. Miesti veidojās pie Cesvaines, Gulbenes, Raunas, Salacas un Smiltenes pilīm. Vasaļiem no Rozenu dzimtas bija nodota Straupe un Rubene, Tīzenhauzeniem Ērgļi, Ungerniem Madliena.

Asi konflikti Rīgas arhibīskapam notika par Dundagas novadu. 1318. gadā un 1359. gadā Dundagas pili iekaro ordenis, bet 1383. gadā Kurzemes bīskaps. 1434. gada vienošanās beidzot paredzēja, ka Dundagas pilsnovads tiek pārdots Kurzemes bīskapijai.

 Kurzemes bīskapija 
Aizņēma ap 4500 kv.km lielu teritoriju un bija sašķelta trīs daļās. Dīvainais teritorijas dalījums radās 1253. gadā, kad iekarotā Kursas zemes novadi izlozes kārtībā tika sadalīti starp baznīcu un ordeni. 1/3 zemju lozes kārtībā ieguva baznīca, bet 2/3 ordenis. Bīskapa sēdeklis atradās Piltenē, bet bīskapijas domkapituls Aizputē.

Bīskapijas ziemeļu daļā atradās Ārlavas, Dundagas, Ēdoles, Piltenes un Puzes draudžu novadi. Rietumu daļā atradās Cīravas un Sakas draudžu novadi. Dienvidu daļā atradās Aizputes, Embūtes un Valtaiķu draudžu novadi. Bīskapijas pārvaldībā atradās arī Roņu sala. Bīskapu un ordeņa starpā notika nepārtraukti konflikti par zemju robežām, kas pierima ap 1434. gadu, kad bīskapijai pievienoja iepriekš Rīgas domkapitulam piederējušos Dundagas un Tārgales draudžu novadus. Kurzemes bīskapija atradās spēcīgā ordeņa ietekmē. Tās teritorijās vēlāk izveidojās Piltenes apgabals.

Saglabājušās ziņas par deviņām Kurzemes bīskapijas pilīm – Aizputes, Ārlavas, Dundagas, Dzintares, Embūtes, Ēdoles, Piltenes, Sakas un Valtaiķu. Aizputi Tebras upe dalīja divās daļās, viena no kurām atradās ordeņa, bet otra – bīskapa pārvaldībā.

 Bīskapijas Igaunijā  
Mūsdienu Igaunijas teritorijā atradās divas bīskapijas. Tērbatas bīskapija, kuras lielākā daļa atradās senās Ugaunijas zemes teritorijā. Sāmsalas-Lēnas bīskapija, kas aptvēra vairākas nesaistītas teritorijas – daļu no Sāmsalas, Hijumā un Vormsi salām, kā arī lielākā daļa Lēnas zemes. Abas šīs bīskapijas atradās spēcīgā ordeņa ietekmē.

 Livonijas ordeņa valsts 
Lielākais valstiskais veidojums Livonijā bija Livonijas ordeņa valsts, kas aizņēma aptuveni 67 000 km2 lielu teritoriju, no kuras apmēram 43 000 kv.km. atradās mūsdienu Latvijas teritorijā. Atšķirībā no bīskapijām, ordeņa valsts veidoja vienu teritoriālo veselumu, un bija savienota ar Vācu ordeņa zemēm Prūsijā. Ordeņa valsti vadīja ordeņa mestrs, kuru apstiprināja Vācu ordeņa lielmestrs.

Teritorija bija sadalīta militārās administrācijas apgabalos – komturejās un fogtejās, kas sīkāk dalījās draudžu novados un pilsnovados, kas parasti teritoriāli pārklājās, jo draudzes novada vadītājs nodarbojās ar garīgām, bet pilsnovada vadītājs ar ikdienas administrācijas un pārvaldes jautājumiem. Gadsimtu gaitā ordeņa mestra sēdeklis parasti atradās Rīgā vai Cēsīs. Otrs ietekmīgākais ordeņa vadītājs bija ordeņa landmaršals, kas galvenokārt bija atbildīgs par militārajiem jautājumiem. Landmaršala rezidence pēc 1432. gada atradās Siguldas pilī.

15. gadsimta vidū tagadējās Latvijas robežās atradās: 
desmit ordeņa valsts komturejas – Aizkraukles, Alūksnes, Cēsu, Daugavgrīvas, Daugavpils, Dobeles, Jelgavas, Kuldīgas, Rīgas un Ventspils. 
septiņas ordeņa fogtejas – Bauskas, Grobiņas, Kandavas, Rēzeknes, Salaspils un Siguldas.

Neskatoties uz ievērojamu iekaroto teritoriju, 13. gadsimtā Livonijas ordenī bija ap 400-500 brāļu, kas 14. gadsimta beigās samazinājās līdz aptuveni 300 vīriem. 1451. gadā Livonijā bija 201 bruņinieks, 48 ordeņa priesteri un 27 pusbrāļi. Tādējādi lielāka daļa ordeņa piļu bija nelielas, mazapdzīvotas, vai kalpoja kā noliktavas. Tagadējās Latvijas teritorijā ordenis bija uzcēlis 44 nocietinātas pilis, no kurām līdz mūsdienām labi saglabājušās Rīgas pils, Ventspils pils un Aizputes pils, pārējās atrodas dažādās sabrukuma un konservācijas stadijās. Pie daudzām no šīm pilīm jau sākot ar 13. gadsimtu sāka veidoties nelielas apdzīvotās apmetnes, pilsētu priekšteces – Cēsis, Kuldīga, Valmiera, Ventspils, Aizpute. Cēsis pilsētas tiesības ieguva jau 1224. gadā. Vēlākajos gados dažāda lieluma miesti izveidojas Aizkrauklē, Dobelē, Durbē, Grobiņā, Jelgavā, Rēzeknē, Rūjienā, Sabilē, Saldū, Siguldā, Talsos, Tukumā un Valkā.

 Pastāvēšanas beigas un pārveidošanās 
Livonijas kara gaitā Livoniju sadalīja Lietuva, Zviedrija un Dānija. Uz šī dalījuma pamata izveidojās igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņēma arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecināja uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm. Sāremā sala līdz 1645. gadam piederēja Dānijai.

Sigismunds II iejaucās protestantu un katoļu konfliktā Livonijā, 1557. gadā noslēdzot Pasvales līgumu, ar kuru Livonijas Konfederācijā tika atjaunots miers un izveidota militāra alianse, ar kuru Livonijas Konfederācija nonāca Polijas-Lietuvas aizsardzībā. Reaģējot uz to, Ivans IV sāka Livonijas karu. Līdz ar Krievijas uzbrukumu Livonijai, sekojot Pasvales līguma noteikumiem, karā bija jāiesaistās arī Sigismundam II.ЛИВОНИЯ ПОД ВЛАСТЬЮ РЕЧИ ПОСПОЛИТОЙ. БОРЬБА ЗА ВЛАСТЬ  И СОЦИАЛЬНАЯ ТРАНСФОРМАЦИЯ

Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas vadītāji šajā laikā centās sekot Vācu ordeņa Prūsijas atzaram, kur Ordeņa pēdējam mestram izdevās veikt protestantu reformāciju, sekularizēt savu varu un kļūt par Polijas pakļautas Prūsijas hercogistes valdnieku. Lietuvas augstmaņi vēlējās Livonijas pievienošanu Lietuvas lielkņazistei, jo tas tiem nodrošinātu tirdzniecību caur Rīgas ostu. Polijas augstmaņi nevēlējās iesaistīties Livonijas konfliktā, kas nozīmēja karu ar Krieviju. Polijas muižniecība pieprasīja Livonijas jautājuma izlemšanai sasaukt Sejmu. Pēc ilgstošām sarunām, daļēju risinājumu deva Viļņas ūnija, ar kuru Livonija pakļāvās personīgi Sigismundam II. Livonijas kontroles jautājums arī ietekmēja Polijas un Lietuvas sarunas, kas beidzās ar 1569. gada Ļubļinas ūnijas noslēgšanu. Gothardam Ketleram, kā pirmajam Livonijas vietvaldim neizdevās atjaunot savu varu visā Livonijā un atrisināt konfliktus ar Rīgu. 1566. gadā par Livonijas vietvaldi iecēla Janu Hodkeviču, kam ar Grodņas ūnijas noslēgšanu izdevās panākt Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanu. Tika likvidētas iepriekš pastāvējušās robežas starp Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa zemēm. Pārdaugavas Livonijas hercogisti administratīvi sadalīja četros apgabalos ar centriem Rīgā, Turaidā, Cēsīs un Daugavpilī.

Livonijas karš, Ļubļinas ūnijas sarunas, Livonijas Karalistes izveidošanas mēģinājums, karaļa vēlēšanas Polijas-Lietuvas ūnijā nozīmēja nestabilitātes turpināšanos bijušās Livonijas zemēs. Jaunais karalis Stefans Batorijs savienībā ar Zviedrijas Juhanu III no 1579. līdz 1582. gadam padzina Krieviju no Livonijas zemēm. Stefanam Batorijam nācās piekrist Zviedru Igaunijas palikšanai sava zviedru sabiedrotā pakļautībā. Pēc Livonijas kara beigām Livonijas stāvoklis bija neskaidrs. Stefans Batorijs plānoja nojaukt lielāko daļu Ordeņa celto cietokšņu, lai nedotu iespēju Krievijai tos atkal ieņemt un nostiprināties. 25 kara gadu laikā iznīcināto iedzīvotāju vietā plānoja iesūtīt kolonistus no citām Polijas-Lietuvas provincēm. 1583. gadā Livonijas landtāgs apstiprināja Livonijas konstitūciju (Constitutiones  Livoniae), kas Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadalīja Cēsu, Pērnavas un Tērbatas apgabalos.

1587. gadā par Polijas-Lietuvas valdnieku ievēlēja Juhana III dēlu Sigismundu III, kurš savas ievēlēšanas nodrošināšanai bija apsolījies panākt Zviedru Igaunijas atgūšanu. Sigismunds III 1589. gada ūnijas Sejmam Varšavā ierosināja Livoniju pārvaldīt kopīgi. Ordinatio Livonica noteica, ka ierēdņu vietas un iegūtos nodokļus Polija un Lietuva tagad dala uz pusēm, visiem lēmumiem bija jāsaņem Polijas un Lietuvas apstiprinājums. Pēc Juhana III nāves katoliskais Sigismunds III kļuva arī par Zviedrijas karali, kam pretojās viņa tēvocis Kārlis IX. Lai pretotos zviedru ambīcijām un nodrošinātu Livonijas lojalitāti, 1598. Sigismunds pieņēma jaunus Ordinatio Livonica II, apgabalu pārvaldniekus paaugstinot līdz vojevodas līmenim un piešķirot tiem vietas ūnijas Sejmā. Administrācijas amati tagad bija atvērti arī Livonijas augstmaņiem. 1600. gadā sākās Poļu—zviedru karš, kurā Sigismunds III sākotnēji guva panākumus. 1607. gadā viņš izdeva jaunus noteikumus, ar kuriem Livonijas augstmaņi tiks pielīdzināti Polijas un Lietuvas augstmaņiem, viņi varēja brīvi ieņemt amatus visā Polijas-Lietuvas ūnijas teritorijā. Ar Zviedriju 1611. gadā bija noslēgts pamiers uz 5 gadiem. Jaunais zviedru karalis Gustavs II Ādolfs atsāks karu, 1617. gadā iebrūkot Livonijā. Tā kā Sigismundam II vienlaikus bija jākaro pret Osmaņu impēriju dienvidos, 1629. gadā tika noslēgts pamiers ar Zviedriju, kas ieguva Rīgas pilsētu un Pārdaugavas hercogistes lielāko daļu, izveidojot Zviedru Livoniju. Polijas-Lietuvas pakļautībā palika Kurzemes un Zemgales hercogiste, kā arī Inflantijas vaivadija, kurā veidojās atsevišķa Latgales identitāte.

 Livonijas reģioni pēc tās sadalīšanas (1561) 
Pēc Livonijas Konfederācijas patstāvības beigām Livonijas kara rezultātā, 16. gadsimta beigās sadalītās Livonijas teritorijā izveidojās vairākas provinces, kas atradās Lietuvas, Polijas, Dānijas un Zviedrijas kontrolē:
Zviedru Igaunija.
Sāmsalas-Vīkas bīskapija un Piltenes bīskapija Dānijas kontrolē. 
Tērbatas bīskapija un Narva Krievijas okupācijā. 
Pārdaugavas Livonijas hercogiste.
Kurzemes un Zemgales hercogiste.
Rīgas brīvpilsēta.
Grobiņas novads ieķīlāts Prūsijas hercogistei līdz 1609. gadam.

 Dokumenti 

 Skatīt arī 
 Livonijas pilsētu uzskaitījums
 Livonijas Konfederācija
 Livonijas Karaliste
 Rīgas arhibīskapija
 Livonijas ordenis
 Livonijas krusta kari
 Kurzemes bīskapija
 Pārdaugavas Livonijas hercogiste
 Zviedru Igaunija
 Poļu Livonija
 Zviedru Livonija

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Livonijas karte no Latvijas vēstures atlanta 
 Terra Mariana 
 www.historia.lv - Livonijas vēstures oriģināldokumenti un to tulkojumi latviešu valodā 
 Die Geschichte der Deutschen im Baltikum 
 Die Livländische Ritterschaft 
 Joann Portantiuse Liivimaa kaart 1573. aastast 
 Karten 
 ЛИФЛЯНДИЯ 
 Liivimaa kaart 
 Livland 
 Livonian History by Uldis Balodis 


Kategorija:Latvijas vēsture
Kategorija:Igaunijas vēsture