Libāna

Libāna (), oficiāli Libānas Republika (), ir neliela, lielākoties kalnaina valsts Tuvajos Austrumos, kas atrodas Vidusjūras pašos austrumos. Ziemeļos un austrumos Libāna robežojas ar Sīriju un dienvidos ar Izraēlu, rietumos ar Vidusjūru. Saistībā ar iedzīvotāju reliģisko un etnisko daudzveidību, Libānā sastopama īpaša politiskā sistēma, pazīstama kā konfesionālisms, kas paredzēta tam, lai visas reliģijas tiktu vienādi respektētas.

1943. gadā, izmantojot Otrā pasaules kara jukas, Libānas Republika pasludināja savu neatkarību. Franču karaspēks atstāja Libānu 1946. gada 31. decembrī. Politiskā sistēma balstījās uz „konfesionālismu”, kas noteica katras reliģiskās konfesijas ietekmes apjomu valsts pārvaldes sistēmā, nosakot parlamenta deputātu sadalījumu pa konfesijām; valsts prezidenta amats bija jāieņem maronītam.
Lai arī pēc neatkarības iegūšanas Libānā regulāri uzliesmoja nemieri, līdz reliģisko un etnisko nesaskaņu izraisītajam Libānas pilsoņu karam (1975—1990) valstī bija relatīvs miers un labklājība, ko sekmēja tūrisms, zemkopība un attīstītā banku sistēma. To uzskatīja par arābu valstu banku galvaspilsētu un tā bija plaši pazīstama kā "Tuvo Austrumu Šveice" saistībā ar tās finansiālo ietekmi. Libāna piesaistīja lielu skaitu tūristu, un tās galvaspilsēta Beirūta tika bieži dēvēta par "Tuvo Austrumu Parīzi".

Pēc pilsoņu kara beigām valstī tika veikti plaši pasākumi, lai atdzīvinātu ekonomiku un atjaunotu sagrauto nacionālo infrastruktūru. Līdz 2006. gadam visā valstī tika sasniegti vērā ņemami panākumi, gandrīz tika pabeigta Beirūtas rekonstrukcija un liels skaits tūristu atkal plūda uz Libānas atpūtas centriem. Taču, 2006. gadā uzliesmojušais Izraēlas-Libānas konflikts izraisīja milzīgus militāros zaudējumus, kā arī plašus zaudējumus civilajai infrastruktūrai un masveida iedzīvotāju pārvietošanos no 12. jūlija līdz 14. augustam, kad iestājās pamiers. Sākot ar 2006. gada septembri Libānas valdība uzsāka izmaksāt iedzīvotājiem kompensācijas, lai atjaunotu Izraēlas armijas uzbrukumos sagrautos īpašumus Beirūtā, Tirē un ciemos Libānas dienvidos.
Kopš 2023. gada šiītu Hezbollah kopā ar Irānu un hutiešiem piedalās Izraēlas—Hamās karā.

 Valodas 
Konstitūcijas 11. paragrāfs nosaka, ka Libānas valsts valoda ir arābu valoda, bet franču valodai likumā ir noteikts īpašs statuss. Modernā standarta arābu valoda tiek lietota plašsaziņas līdzekļos. Ikdienas dzīvē pārsvarā tiek lietots Libānas arābu dialekts, kas atšķiras no standarta arābu valodas ar vārdu krājumu un izrunu. Franču valoda ir otrā izglītības valoda daudzās skolās, īpaši privātajās.

Libānā dzīvo ievērojama armēņu kopiena, kas saglabā savu valodu un kultūru. Armēņu valoda tiek lietota armēņu skolās, baznīcās un kopienas pasākumos.

 Etimoloģija 
Vārds 'Libāna' (ir standarta arābu valodas vārds; "Lebnan" vai "Lebnèn" vietējā dialektā) cēlies no semītu saknes 'LBN', kas ir saistīts ar daudzām citām tuvām nozīmēm dažādās valodās, kā, piemēram, balts un piens.Joumana Medlej."The Mountain" . Retrieved December 15, 2006. Iespējams, tā saistīta ar balti sniegotajiem Libānas kalnam.Antoine Harb (2004). "Lebanon: A Name through 4000 Years" . Retrieved November 1, 2006. Šis vārds ir jau pieminēts trijās no divpadsmit eposa Gilgamešs (2900 p.m..ē) ķīlrakstu plāksnēm, Eblas bibliotēkas tekstos (2400 p.m.ē) un Bībeles Vecās Derības grāmatās.

 Ģeogrāfija un klimats 
Libāna robežojas ar Vidusjūru ar 225 km garu krasta līniju, kā arī ar Sīriju uz austrumiem un ziemeļiem un Izraēlu uz dienvidiem. Libānas-Sīrijas robeža ir 375 km gara un robeža starp Libānu un Izraēlu 79 km. Robeža ar Izraēlas okupēto Golana augstieni Sīrijā vēl tiek apstrīdēta nelielā teritorijā, kuru dēvē par Šebas fermu, robežu līdz šim ir nospraudusi ANO.Telegraph (2000). "Israel's Withdrawal from Lebanon Given UN's Endorsement" . Retrieved November 1, 2006. (skatīt Zilo Līniju).
Libānas kopējā platība 10,452 km² (4,035 mi²), pasaules lielāko valstu sarakstā tā atrodas 178. vietā.CIA, the World Factbook (2006). "Rank Order — Area" . Retrieved November 1, 2006. Lielāko daļu aizņem kalnoti apgabali — Libāns un Antilibāns,Encyclopædia Britannica. "Lebanon". Retrieved December 10, 2006. kā arī Bekaas ieleja starp šīm grēdām, kas ir nozīmīgs Libānas lauksaimniecības reģions.

Libānā valda mērens Vidusjūras klimats. Piekrastes rajonos ziemas lielākoties ir aukstas un lietainas, kamēr vasaras ir karstas un mitras. Augstākos kalnu apgabalos temperatūra nokrītas zem 0 °C un ziemas laikā ar biežu (dažreiz smagu) sniegu; toties vasaras ir siltas un sausas.(Bonechi et al.) (2004) Golden Book Lebanon, p. 3, Florence, Italy: Casa Editrice Bonechi.  Lai gan lielāko daļu Libānas sasniedz relatīvi liels daudzums nokrišņu (salīdzinot ar sauso klimatu), tomēr daži apgabali ziemeļaustrumu Libānā saņem tikai nelielu daudzumu lietus. Tas saistīts ar faktu, ka augstie kalni rietumos bloķē lietus mākoņu pārvietošanos, kurus atnesuši Vidusjūras vēji.Country Studies US. "Lebanon — Climate". Retrieved November 5, 2006.

Ciedru meži El-arzā (angliski 'El-Arz') atrodas 2,883 pēdas virs jūras līmeņa. Antīkajos laikos Libānā audzēja plaša mēroga ciedru koka mežus, kuri tagad kalpo kā valsts nacionālais simbols.Blue Planet Biomes. "Lebanon Cedar — Cedrus libani". Retrieved December 10, 2006. Tomēr gadsimtu tirgošanās ar ciedru kokiem, kurus izmantoja flotes kuģu būvniecībai, un mežu atjaunināšanas trūkums ir izsmēlis Libānas reiz plaukstošos ciedru koku mežus.

 Vēsture 
Agrīnākās liecības par civilizāciju mūsdienu Libānas teritorijā ir apmēram septiņus tūkstošus gadu senas. Libānā izveidojās Feniķijas kultūra, jūras tirgotāju civilizācija, kas pastāvēja tūkstoš gadu no aptuveni 1500. līdz 539. gadam p.m.ē.
Feniķijas teritoriju iekaroja asīrieši (732. gadā p.m.ē.), persieši (539. gadā p.m.ē.), grieķi (333. gadā p.m.ē.), romieši (64. gadā p.m.ē.), arābi (640. gadā), fatimīdi, krustneši, osmaņu turki un franči.

Hellēnisma laikmetā tā atradās Seleikīdu impērijas sastāvā, bet 64. gadā p.m.ē. tā kļuva par Romas impērijas Feniķijas Sīrijas () provinces daļu.
Ņemot vērā savu tuvumu kristietības rašanās vietai, Libāna 1. gadsimtā kļuva par vienu no agrīnās kristietības centriem. Libānas kalnos izveidojās maronītu baznīca, kurai pieder lielākā daļa Libānas kristiešu.

Līdz 640. gadam to iekaroja arābi, Libāna nonāca Umajādu kalifāta, vēlāk Abāsīdu kalifāta sastāvā. 11. gadsimta laikā Libānas kalnos izveidojās un nostiprinājās druzu sekta.
Krusta karu laikā 12. un 13. gadsimtā Libānas dienvidu daļa piederēja Jeruzalemes Karalistei, bet ziemeļu daļa Tripoles grāfistei (1102—1289). Šajā laikā maronīti atjaunoja kontaktu ar Romas Katoļu baznīcu un līdz pat mūsdienām ir Romas Katoļu baznīcas daļa. Šī saite ar Eiropas valstīm lielā mērā ietekmēja Libānas tālāko vēsturi un politiku.

1289. gadā Tripoli iekaroja mameluki, no 1516. līdz 1918. gadam Libāna atradās Osmaņu impērijas pakļautībā. Līdz 1842. gadam pastāvēja autonoms druzu Libānas Kalnu emirāts, vēlāk Libānas kalnu mutašerifāts.

Pēc Osmaņu impērijas sakāves Pirmajā pasaules karā izveidojās Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorija. 1920. gada 1. septembrī Francija izveidoja Lielās Libānas valsti, apvienojot Libānas kalnu, Ziemeļlibānas, Dienvidlibānas un Bekas ielejas provinces. Libāna tika veidota tā, lai tajā vairākums būtu kristiešiem — maronītiem un mazākajai ortodoksu kopienai.
Šīs teritoriālās izmaiņas ir sakne Libānas un Sīrijas nesaskaņām, jo Sīrijā Libānu uzskata par nelikumīgu koloniālo veidojumu, kam būtu jāatgriežas Sīrijas sastāvā.

1926. gada 23. maijā Libānas Pārstāvju padome apstiprināja jaunās Libānas Republikas konstitūciju, Libānai turpinot atrasties Francijas pakļautībā vēl divdesmit gadus.

 Libānas valsts nodibināšana 
1943. gada 8. novembrī Libāna pasludināja savu neatkarību, 22. novembrī Francija atzina Libānas neatkarību un 1946. gada 31. decembrī valsti atstāja franču karaspēks.
Parlamentā vietu sadalījums bija 6:5 par labu kristiešiem. Prezidentam bija jābūt maronītu kristietim, premjerministram sunītam, parlamenta priekšsēdētājam šiītam, bet parlamenta priekšsēdētāja un premjerministra vietniekiem jābūt ortodoksiem.
1958. gadā reliģiskās nesaskaņas draudēja izvērties par pilsoņu karu, pēc Libānas prezidenta lūguma kārtības ieviešanai valstī tika ievesti 5000 ASV jūras kājnieki.
Pēc 1948. un 1967. gada Izraēlas un arābu valstu kariem Libānā apmetās aizvien lielāks skaits palestīniešu bēgļu, apdraudot trauslo iekšējo stabilitāti valstī.

 Pilsoņu karš 

1975. gada aprīlī sākās Libānas pilsoņu karš, kurā viena pret otra karoja divas koalīcijas. Vienā apvienojās dažādas kristiešu grupas, bet otrā palestīnieši apvienojās ar druziem, šiītiem un citām musulmaņu sektām. 1976. gada jūnijā daļu Libānas okupēja Sīrijas armija.
1978. gadā Dienvidlibānā iebruka Izraēlas armija, kas pierobežas rajonos izveidoja drošības joslu, kuru kontrolēja Izraēlas armija un tai pakļautā Dienvidlibānas armija, kas bija pārsvarā kristiešu militārais formējums. 1982. gada 6. jūnijā Izraēla atkal iebruka Libānā ar mērķi iznīcināt Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju un ieviest Libānā sev draudzīgu kristiešu valdību.

Libānas karš (1982) prasīja desmitiem tūkstošiem dzīvību, jau tā pilsoņu karā smagi cietusī Beirūta tika izpostīta gandrīz pilnībā.
1982. gada septembrī nogalināja par prezidentu ievēlēto falangistu vadītāju Baširu Žemajelu. Atriebībā falangisti nogalināja pāris tūkstošus palestīniešu bēgļu. Par prezidentu ievēlēja nogalinātā Bašira vecāko brāli Aminu Žemajelu.
1983. gadā ievestajiem ANO miera uzturētājiem uzbruka spridzinātāji-pašnāvnieki. Aprīlī uzbrukumā ASV vēstniecībai bojā gāja 63 cilvēki. Oktobrī uzbrukumā ASV kājnieku un franču kareivju bāzēm nogalināja 241 amerikāni un 58 francūžus. Miera uzturētāji Libānu pameta 1984. gadā.
1985. gadā Izraēla aizgāja no Libānas, izveidojot Dienvidlibānas armijas kontrolēto drošības zonu.

1989. gadā Libānas parlaments tikās Saūda Arābijā un vienojās par Nacionālā izlīguma hartu, kura paredzēja samazināt prezidenta pilnvaras, nostiprināt premjerministra varu un palielināt musulmaņu skaitu parlamentā. 1990. oktobrī Sīrijas armija un aviācijas uzlidojumi piespieda parlamenta neatzīto kristiešu prezidentu bēgt.

Pilsoņu karš oficiāli beidzās 1990. gada oktobrī. Tajā gāja bojā 150 000 cilvēku, 200 000 tika ievainoti, apmēram miljons cilvēku (lielākā daļā maronīti) devās bēgļu gaitās. Bruņotie grupējumi pakāpeniski tika atbruņoti vai iekļauti Libānas armijas sastāvā. Vienīgais izņēmums bija šiītu grupējums Hezbollah.
1992. gada vēlēšanās (pirmajās kopš 1972. gada) par premjerministru kļuva Rafiks Hariri. 1996. gada aprīlī Izraēla bombardēja Hezbollah bāzes Dienvidlibānā, Beirūtas dienvidos un Beka ielejā. Triecienā ANO bāzei nogalināja ap 100 bēgļu.
2000. maijā Izraēla pameta Dienvidlibānu un Dienvidlibānas armija bēga uz Izraēlu. Libānas dienvidus savā kontrolē pārņēma Hezbollah, kas regulāri apšaudīja Izraēlas teritoriju.
2004. gadā ANO Drošības padome pieprasīja Sīrijai izvest savu karaspēku no Libānas, Sīrija atsacījās pakļauties. Rafiks Hariri atkāpās no premjerministra amata.
2005. gada 14. februārī Rafiks Hariri tika nogalināts bumbas sprādzienā, kas organizēts Sīrijas interesēs. Libānieši uzsāka masu protestus, kas beidzot piespieda Sīriju beidzot izvest savu karaspēku 26. aprīlī.

2006. gada jūlijā-augustā, atriebjoties Hezbollah par divu Izraēlas karavīru nolaupīšanu, Izraēla veica armijas iebrukumu Libānas dienvidos un pakļāva visu valsti masīvai gaisa bombardēšanai. Otrais Libānas karš turpinājās 34 dienas.
2007. gadā notika karadarbība starp Libānas armiju un palestīniešu kaujinieku grupējumu Fatah al-Islam. Kaujās gāja bojā 169 karavīri, 287 dumpinieki un 47 civiliedzīvotāji.

2008. gada maijā pēc sešu mēnešu krīzes parlaments par Prezidentu ievēlēja bijušo armijas komandieri Mišelu Suleimanu. Oktobrī Libāna un Sīrija beidzot nodibināja formālas diplomātiskās attiecības.
2012. gadā Libānā sāka ierasties daudzi desmiti tūkstošu sīriešu, kas bēga no Sīrijas pilsoņu kara. Pieaugošais sīriešu bēgļu skaits atkal saasināja iekšpolitisko situāciju, valstī notika sadursmes starp politiskajiem oponentiem, aizvien biežākas kļuva politiķu un amatpersonu slepkavības.
2013. gada aprīlī paredzētās parlamenta vēlēšanas iekšējās nestabilitātes dēļ tika atliktas līdz 2014. gada novembrim.

2014. gada aprīlī ANO paziņoja, ka Libānā atrodas viens miljons bēgļu no Sīrijas. Katrs ceturtais iedzīvotājs Libānā tagad ir bēglis no Sīrijas.
2014. gada maijā beidzās prezidenta Suleimana termiņš. Parlaments nespēja ievēlēt jaunu valsts Prezidentu. Novembrī parlaments pagarināja savu pilnvaru termiņu līdz 2017. gadam.[ http://www.bbc.com/news/world-middle-east-14649284 Lebanon profile — Timeline]

 Administratīvais iedalījums 

Libāna ir iedalīta sešās muhafazās (mohaafazaat, arābu valodā: محافظات; vienskaitlī- mohafazah, arābu valodā: محافظة), kuras sadalītas divdesmit piecos rajonos jeb kadās (aqdya; vienskaitlī: qadaa). Arī pašas kadas ir iedalītas vairākās municipalitātēs, kuras katra aptver pilsētu un ciemu grupu.USAID Lebanon. "USAID Lebanon—Definitions of Terms used" . Retrieved December 17, 2006. Muhāfazas un to kadas:

<table cellpadding="10px">
'Beirūtas muhafazaŠī muhafaza nav dalīta, jo sastāv tikai no pilsētas Beirūta.</td>
Nabatijas muhafaza (Jabal Amel) — 4 kadas
 Nabatija
 Hāsbaija
 Merdžajuna
 Bintdžbeila
</tr>
Bekaa muhafaza — 5 kadas
 Hermila
 Baalbeka
 Zahla
 Rietumu Bekaa (al-Beqaa al-Gharbi)
 Rāšeija
Ziemeļlibānas muhafaza (al-Shamal) — 7 kadas
 Akkara
 Tripole
 Zgarta
 Bšerri
 Batrūna
 Kūra
 Minnija-Dannija
Kalnu Libānas muhafaza (Jabal Lubnan) — 6 kadas
 Bibla/Džubeila
 Keservana
 Matna
 Baabda
 Aleja
 Šufa
Dienvidlibānas muhafaza (al-Janoub) — 3 kadas
 Sidona (Sida)
 Tira (Sur)
 Džezīna
</table>

 Saimniecība 
Libānas saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,2% no IKP.

 Demogrāfija 

Valstī kopš 1932. gada nav veikta neviena oficiāla tautas skaitīšana, tā atspoguļojot politisko jūtīguma līdzsvaru Libānā saistībā ar konfesijām (reliģijām).Country Studies. "Lebanon Population". Retrieved November 25, 2006. Ir izsecināts, ka aptuveni 40% ir kristieši (lielākoties maronīti, grieķu pareizticīgie, armēņu apustuliskie, grieķu katoļi, Haldiešu katoļi), 35% ir šiītu musulmaņi, 21% ir sunnītu musulmaņi un 5% ir druzi.CIA, the World Factbook (2006). "Lebanon" . Retrieved November 7, 2006. Ap 100 ebreju dzīvo Beirūtas centrā. Libānā mīt arī kurdi (saukti arī par Mhallami vai Mardinli''), pēc aprēķiniem apmēram 75 000 un 100 000, kurus arī uzskata par daļu no sunnītiem.International Journal of Kurdish Studies, Jan, 2002 by Lokman I. Meho "The Kurds in Lebanon: a social and historical overview"

2006. gada jūlijā tika aprēķināts, ka Libānas iedzīvotāju skaits ir ap 3,874 miljoniem. Bet apmēram 16 miljoni libāniešu ir izkaisīti pa visu pasauli —Brazīlijā pēc statistikas mīt visvairāk libāniešu-ārzemnieku.Marina Sarruf (2006). "Brazil Has More Lebanese than Lebanon" . Retrieved November 30, 2006. Libānieši dzīvo arī Argentīnā, Austrālijā, Kanādā, Kolumbijā, Francijā, Lielbritānijā, Meksikā, Venecuēlā un ASV.

Kopskaitā 394 532 palestīnieši, patvēruma un labi atalgota darba meklētāji, ir reģistrējušies Libānā caur ANO kopš 1948. gadaUNRWA (December 31, 2003). "UNRWA: Palestinian Refugees". Retrieved November 25, 2006. Valdības pieņemtie likumi ir noteikuši, ka šiem palestīniešiem nav atļauts iegādāties īpašumus LibānāAbbas Shbilak. "Residency Status and Civil Rights of Palestinian Refugees in Arab Countries" . Retrieved November 25, 2006. un svarīgākais, kopš 2005. gada 7. jūlija palestīniešiem Libānā ir aizliegts nodarboties ar 72 profesijām.Integrated Regional Information Networks (October 2, 2005). "LEBANON: Palestinian refugees complain they are second class citizens". Retrieved December 2, 2006.

Libānas pilsētu iedzīvotāji ir populāri ar savu mārketinga iniciatīvu.U.S. Department of State (1994) Header: People, 4th paragraph . Retrieved December 3, 2006. Protams tas saistīts ar to, ka laika gaitā daudzie migranti paplašinājuši komercdarbību.Background Note: Lebanon "www.washingtoninstitute.org"  Retrieved December 3, 2006. Libānā lielākā daļa iedzīvotāju ir augsti izglītota, kas proporcionāli ir pat vairāk kā daudzās Eiropas valstīs un visvairāk salīdzinot ar arābu valstīm.United Nations Population Fund."Lebanon — Overview" . Retrieved November 9, 2006.

 Atsauces un piezīmes 

 Ārējās saites