Dienvidslāvija

Dienvidslāvija () ir apzīmējums dienvidslāvu apvienotajai valstij, kas pastāvēja no 1929. līdz 2003. gadam.

 Dienvidslāvijas Karalistes izveide 
200px|right|thumb|Dienvidslāvijas Karaliste, 1929—1941

Izveidota 1918. gada 1. decembrī kā Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste. Kopš 1929. gada 6. janvāra nosaukums Dienvidslāvijas Karaliste.

 Sadalīšana Otrā pasaules kara laikā 
200px|left|thumb|Ass valstu sadalītā Dienvidslāvijas teritorija, 1941—1943
1941. gada 6. aprīlī Dienvidslāvijai uzbruka nacistiskā Vācija. Dienvidslāvija kapitulēja 11 dienas vēlāk, un pārtrauca pastāvēt. Serbijas un Banatas teritorija atradās Vācijas karaspēka okupācijas zonā, tika izveidotas Horvātijas un Melnkalnes valstis, bet pārējā teritorija tika pievienota Vācijai, Itālijai (Albānijai), Bulgārijai un Ungārijai. 1943. gada 29. novembrī Dienvidslāvijas nacionālās atbrīvošanas antifašistiskās padomes (AVNOJ) otrajā sesijā tika izveidota partizānu pagaidu valsts — Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija.

 Sociālistiskā Dienvidslāvija 

Dienvidslāvijas Federatīvā Tautas Republika tika izveidota 1945. gada 29. novembrī, pēc Josipa Broza Tito vadītās Komunistiskās partijas partizānu uzvaras. 1963. gadā valsts nosaukums mainīts uz Dienvidslāvijas Sociālistisko Federālo Republiku.

Dienvidslāvija bija sociāla federatīva republika, kuras sastāvā ietilpa 6 republikas — Bosnija un Hercegovina, Horvātija, Maķedonija, Melnkalne, Serbija (ar divām autonomajām provincēm — Kosova un Vojvodina), kā arī Slovēnija. Tās pirmā konstitūcija tika pasludināta 1946. gada 31. janvārī, bet 1974. gada 21. februārī tika pieņemta jauna konstitūcija. Augstākās varas un likumdevējs orgāns bija Dienvidslāvijas skupščina, kas sastāvēja no 2 palātām: Savienības večes un Republiku un novadu večes. Savienības večē bija 220 delegāti (30 no katras republikas un 20 no katra autonomā novada), kurus uz 4 gadiem ievēlēja kopienu skupščinas. Republiku un novadu večē bija 88 delegāti (12 no katras republikas un 8 no katra autonomā novada), kurus deleģēja republiku un novadu skupščinas. Palātām bija dalītā kompetence. Savienības veče noteica ārpolitikas un iekšpolitikas pamatus, pieņēma konstitūciju un izdeva galvenos likumus, kā arī apstiprināja valsts budžetu. Republiku un novadu veče pieņēma likumus par ekonomiskiem jautājumiem. Abas večes kopīgā sēdē izveidoja citus augstākos valsts orgānus. Koleģiāls valsts galva bija Dienvidslāvijas Prezidijs, ko ievēlēja uz 5 gadiem. Tajā bija 1 pārstāvis no katras republikas un autonomā novada; no tiem katru gadu pēc kārtas tika ievēlēts Prezidija premjers un premjera vietnieks. Augstākais valsts pārvaldes orgāns bija Savienības izpildveče — valdība, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina. Valdība sastāvēja no premjera, premjera vietniekiem, locekļiem, kuri tika ievēlēti pēc republikas vienlīdzīgas pārstāvības principa, kā arī no savienības sekretāriem u.c. valsts pārvaldes orgānu vadītājiem. Katrai republikai un autonomajam novadam bija sava konstitūcija, trīspalātu skupščina, prezidijs, izpildveče, konstitucionālā tiesa, republikas (novada) tiesa, prokurors, pašpārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvis. Vietējie valsts varas orgāni bija kopienu skupščinas, kas sastāvēja no 3 palātām (večēm). Skupščinas ievēlēja kopienas izpildveči un tiesu, iecēla prokuroru un pašpārvaldes sabiedrības aizstāvi. Dienvidslāvijas vēlēšanu sistēma bija visai sarežģīta un balstīta uz delegātu principa. Tiesības vēlēt un tikt ievēlētiem bija pilsoņiem no 18 gadu vecuma. Iedzīvotāji vispārējās, tiešajās un aizklātajās vēlēšanās uz 4 gadiem ievēlēja delegācijas, kuras savukārt deleģēja pārstāvjus uz kopienu skupščinām. Citas skupščinas tika ievēlētas daudzpakāpju vēlēšanās. Delegātu kandidātus Savienības večei izvirzīja Dienvidslāvijas Darba tautas sociālistiskā savienība. Dienvidslāvijas vispārējo tiesu sistēmu vadīja Savienības tiesa, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina. Konstitucionālā tiesa kontrolēja normatīvo aktu atbilstību Dienvidslāvijas konstitūcijai un savienības likumiem (14 locekļi, ko uz 8 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina). Savienības prokuroru uz 4 gadiem iecēla Dienvidslāvijas skupščina. Pārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvi uz 4 gadiem arī ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina.

 Dienvidslāvijas Federālā republika 
Serbijas prezidenta Slobodana Miloševiča vadībā tika izveidota 1992. gadā no Serbijas un Melnkalnes. Pēc Miloševiča gāšanas no varas valsts nosaukums 2003. gadā mainīts uz Serbija un Melnkalne. 2006. gada maijā Melnkalnē notika referendums par pilnīgas neatkarības pasludināšanu. Līdz ar to pēdējā bijušās Sociālistiskās Dienvidslāvijas republika izvēlējās neatkarību.

 Dienvidslāvu kari 

Kopš Dienvidslāvijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas sabrukuma tās teritorijā ir notikuši vairāki kari, kuru pamatā ir etniskās nesaskaņas starp bijušās valsts tautām. Viens no asiņainākajiem etniskajiem konfliktiem notika Bosnijā un Hercegovinā, kurā par varu cīnījās serbi, horvāti un bosnieši. 1995. gada nogalē tika noslēgta Deitonas vienošanās, saskaņā ar kuru Bosnijas un Hercegovinas sastāvā tika izveidotas divas autonomas teritorijas — Bosnijas un Hercegovinas Federācija, kurā tika apvienotas bosniešu un horvātu apdzīvotās teritorijas, un Serbu Republika. Pēdējais konflikts notika Serbijas bijušajā autonomajā provincē Kosovā, kurā tika ievesti ANO un NATO miera uzturētāji.

 Etniskais sastāvs 
 Tautība 1948 1953 1961 1971 1981 1991 2002* iedzīvotāji kopā 15 772 098 16 936 573 18 549 133 20 522 602 22 424 687 23 502 643 22 347 966 melnkalnieši 425 703 466 093 513 832 508 843 579 022 547 125 351 314 horvāti 3 784 453 3 975 550 4 293 773 4 526 608 4 428 005 4 664 612 4 642 912 maķedonieši 810 126 893 247 1 045 497 1 194 784 1 339 727 1 387 552 1 333 789 musulmaņi 808 921 998 698 973 094 1 729 932 1 999 957 2 340 383 2 218 927 slovēņi 1 415 432 1 487 100 1 589 206 1 678 031 1 753 554 1 723 366 1 651 020 serbi 6 547 117 7 065 923 7 806 068 8 143 051 8 140 452 8 541 971 8 248 786 dienvidslāvi 0 0 317 102 273 077 1 291 460 726 285 96 354 albāņi 750 431 754 245 914 732 1 309 523 1 730 364 2 177 246 2 350 761 bulgāri 61 140 61 708 62 624 58 627 86 195 29 06022 613 čehi 39 015 34 517 30 331 24 620 19 625 17 044 13 369 itāļi 79 575 35 874 25 615 21 791 15 132 39 074 22 782 ebreji nez. nez. nez. 4811 1383 2319 1937 ungāri 496 492 502 175 504 369 477 374 426 867 375 617 316 928 vācieši 55 337 60 536 20 215 12 875 8712 9020 7748 čigāni 72 736 84 716 31 674 78 485 168 099 213 440 212 882 rumāņi 64 095 60 364 60 862 56 570 54 954 43 538 35 366 krievi 20 069 12 426 nez. 7427 4463 4196 4683 rusīni 37 140 37 353 38 600 24 640 23 285 21 593 18 441 slovāki 83 626 84 999 86 433 83 656 90 334 72961 64139 turki 97 954 259 535 182 964 127 920 101 197 89 072 98 890 vlahi 102 953 36 728 nez. 21 990 32 063 25 650 49 834 ukraiņi rusīni rusīni rusīni 13 972 nez. 11 797 8997 poļi nez. 4989 nez. 4033 nez. 3145 1409 grieķi nez. nez. nez. 1564 nez. 1865 1161 austrieši vācieši 1459 1081 852 1402 nez. 693 vietējie 0 0 0 10409 nez. 58117 24940 un pārējie 19 883 18 338 51 261 127 137 128 435 376 595 547 291
 Aprēķini bijušajā Dienvidslāvijā (2000—2003 gadi)

 Ārējās saites 

 Moda S. Bīlmane, Dienvidslāvija — piespiedu pārceļotāji
 Pešperova I., Situācija Dienvidslāvijā (1998—1999)

*