1. latviešu atsevišķais bataljons

Latviešu atsevišķais bataljons, pazīstams arī kā Kalpaka bataljons, ( — ) bija pirmā Latvijas bruņotā vienība Brīvības cīņu laikā Latvijas zemessardzes jeb Baltijas landesvēra sastāvā.
1919. gada 21. martā Latvijas Pagaidu valdība izdeva pavēli par Latviešu atsevišķais bataljona pārformēšanu par "Latvijas armijas dienvidu grupu" jeb Dienvidlatvijas brigādi.

 Izveide 
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 19. novembrī Latvijas zemessardzē bija reģistrējušies 2500 brīvprātīgo un 7. decembrī Latvijas Pagaidu valdība un Vācijas valdības ģenerālpilnvarotais Augusts Vinnigs vienojās, ka šī zemessardze ar nosaukumu „Latvijas zemes sargi“ () kļūs par jaunās valsts bruņotajiem spēkiem. Administratīvi tie bija pakļauti Latvijas Republikas Apsardzības ministram Jānim Zālītim, bet apgādes un militārā ziņā — Vācijas okupācijas spēku vadībai.
Līgums paredzēja zemessardzi veidot uz brīvprātības pamatiem no 18 latviešu, 7 vācu un vienas krievu rotas, zemessardzes komandierim pēc sākotnējā plāna bija jābūt kādas neitrālas valsts (Zviedrijas) pārstāvim, taču tas neīstenojās. Vācijas karaspēku Latvijā atzina par okupācijas varu, kas uzņēmās saistības uz kredīta piešķirt vajadzīgo bruņojumu un dot naudas līdzekļus.Konference par Latvijas vēsturi "Latvijas un Eiropas jaunās valstis: 1918 — 1939."  06.11.1998 1918. gada decembra sakumā sākās Sarkanās armijas iebrukums Latvijā. Pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 1918. gada 8. decembra 436. direktīvas Padomju Krievijas Rietumu armijas sastāvā tika izveidota Latvijas armijas grupa. Uzbrukumā no Pleskavas piedalījās 1., 4. un 6. latviešu strēlnieku pulki, bet no Daugavpils 2. un 3. latviešu strēlnieku pulki.

Latvijas aizsardzībai decembra otrajā pusē no vācu gūsta atbrīvotajiem latviešu strēlniekiem izveidoja trīs latviešu Rīgas zemessargu rotas, no bijušajiem Krievijas armijas latviešu virsniekiem un instruktoriem rezerves rotu, papildus izveidoja arī latviešu studentu rotu un skolnieku rotu, Latgales zemessargu rotu un instruktoru rotu un Cēsu rotu. No vācbaltiešiem bija sakomplektētas trīs Rīgas zemessargu rotas, viena artilērijas baterija, ložmetējnieku komanda, bet no Pirmā pasaules kara virsniekiem un instruktoriem trieciengrupa (Stoßtruppe). No bijušajiem krievu karavīriem un ģimnāzistiem sakomplektēja vienu rotu.
31. decembrī Latvijas Pagaidu valdība par latviešu karaspēka komandieri iecēla apakšpulkvedi Oskaru Kalpaku.Pavēle par apakšpulkveža Kalpaka iecelšanu latviešu karaspēka komandiera amatā. Rīga, 1918. gada 31. decembris. — LVVA, 1468. f., 1. apr., 130. l., 35. lp.

Kad pēc zaudētās Inčukalna kaujas sākās Sarkanās armijas uzbrukums Rīgai, 2. janvārī Ulmaņa vadītā Latvijas Pagaidu valdība un tai lojālā Studentu rota atstāja Rīgu un pārcēlās uz Jelgavu. Pārējās Pagaidu valdības karaspēka vienības apakšpulkveža O. Kalpaka pakļautībā atkāpās no Rīgas 3. janvāra rītausmā.

 Sākotnējais sastāvs 
Bataljonu pēc atkāpšanās no Rīgas izveidoja no Virsnieku instruktoru rezerves rotas, Latgales virsnieku rezerves rotas, Latgales apakšvirsnieku rotas, Cēsu rotas, Otrās zemessargu rotas un Trešās zemessargu rotas.

 Jelgavā apakšpulkvedis O. Kalpaks parakstīja pavēli par Latviešu atsevišķā bataljona izveidošanu ar divās rotāmːPavēle par latviešu atsevišķo bataljonu 
 1. rota: no virsnieku rezerves rotas un Latgales virsnieku rotas (komandieris kapteinis Jānis Balodis);
 2. rota ar trīs posmiem (komandieris štābskapitāns Jānis Skujiņš): 
 pirmais posmsː no Cēsu rotas (komandieris poručiks Jānis Puriņš), 
 otrais posmsː no Latgales apakšvirsnieku rotas un 2. Latvijas zemessargu rotas (komandieris praporščiks Jānis Gribovskis), 
 trešais posmsː no 3. Latvijas zemessargu rotas (komandieris poručiks Pēteris Pētersons). 

3. februārī Virsnieku rezerves rotu pārdevēja par Latvijas neatkarības rotu, 17. februārī Kalpaka bataljonam pievienoja Atsevišķo studentu rotu, bet februāra beigās pievienoja Latviešu atsevišķo jātnieku nodaļu (komandieris Arnolds Artums-Hartmanis.

 Pirmās kaujas 
Lielinieku uzbrukumu rezultātā Pagaidu valdība 5. janvāra vakarā evakuējās uz Liepāju, un arī Latviešu atsevišķais bataljons pakāpeniski atkāpās.

 naktī bataljons izcīnīja pirmo kauju pie Lielauces, atsitot sarkano uzbrukumu.Latviešu Atsevišķā (Kalpaka) bataljona kauja ar Sarkano armiju pie Lielauces. 1919. gada 16. janvāris. Apraksts un shēma. — LVVA, 3530. f., 1. apr., 9. l., 15. lp.Latviešu Atsevišķā bataljona komandiera apakšpulkveža O. Kalpaka ziņojums par Lielauces kaujā kritušajiem un ievainotajiem karavīriem. 1919. gada 17. janvāris. — LVVA, 1468. f., 1. apr., 131. l., 51. lp. Tā bija pirmā nozīmīgā Kalpaka bataljona kauja, un uzvara deva morālu stimulu karavīros. Tā kā Landesvērs zaudēja kaujā Aucē, tika nolemts atkāpties un fronti noturēt pie Ventas.
Tomēr Cēsu rotai kopā ar landesvēra Rādena rotu  neizdevās noturēt Skrundu Ventas kreisajā krastā.
Lai atgūtu Ventas aizsardzības līniju,  notika Skrundas kauja. Kalpaka bataljons uzbruka gar Rudbāržu-Skrundas lielceļu un pa labi no tā. Pēc triju stundu ilgas kaujas Skrunda tika ieņemta. Ar šo kauju lielinieku virzība rietumu virzienā tika apturēta.

Veselu mēnesi nenotika ievērojamu kauju. Kalpaka bataljons izvietojās gar Ventu; galvenie spēki atradās Rudbāržos, lai vajadzības gadījumā varētu iet palīgā uz citām vietām.Latviešu atsevišķā bataljona komandiera O. Kalpaka ziņojums apsardzības ministram par operatīvo stāvokli. Rudbārži, 1919. gada 26. janvāris. — LVVA, 1468. f., 1. apr., 131. l., 52. lp.O. Kalpaka pavēles Atsevišķam Latviešu bataljonam. Rudbārži, 1919. gada februāris—marts. — LVVA, 1515. f., 1. apr., 1. l.

Liepājā tika veikta mobilizācija.  bataljonam kā 3. rota tika pievienota Atsevišķā studentu rota, bet februāra beigās — Latviešu atsevišķā jātnieku nodaļa (Artuma-Hartmaņa jātnieku vienība, vēlāk 1. atsevišķais eskadrons). Kalpaks tika paaugstināts par pulkvedi. No angļiem tika saņemts papildu bruņojums. Februāra beigās bataljonā bija aptuveni 650 vīri. Arī vācieši saņēma papildspēkus un izveidoja Dzelzsdivīziju.

Liepājā pasliktinājās Latvijas Pagaidu valdības attiecības ar vācu okupācijas varu. Vāciešu plānos nebija neatkarīgas Latvijas nodibināšanās, tāpēc tika likti dažādi šķēršļi. Situācija saasinājās līdz ar vācu ģenerāļa Golca ierašanos. Līdz atklātam konfliktam nenonāca Antantes spiediena rezultātā.

 Marta pretuzbrukums 
 sākās plašs uzbrukums Sarkanajai Armijai ar mērķi sasniegt Lielupi. Latviešu bataljonam bija jāveic uzbrukums Saldus virzienā.  negaidītā savstarpējā latviešu un vāciešu apšaudē gāja bojā bataljona komandieris Oskars Kalpaks, Studentu rotas komandieris kapteinis Nikolajs Grundmanis, jātnieku nodaļas virsleitnants Pēteris Krievs un piekomandētās artilērijas pusbaterijas leitnants Šrinders; arī vācu puse cieta zaudējumus. Pēc Kalpaka nāves bataljona komandēšana tika uzticēta kapteinim Jānim Balodim.

 tika ieņemts Saldus.
 bataljona Studentu rota atbrīvoja Jaunpili.
 tika atbrīvota Līvbērze.
Tā kā Landesvēra spēki nesaskaņoti bija devušies uz Jelgavu, tad ziemeļu virziens palika nenosegts, un latviešu bataljonam nācās pārgrupēties uz ziemeļiem.
 bataljonam pienāca papildinājums divu rotu (300 vīru) sastāvā.

 Dienvidlatvijas brigādes izveide 
Ar 1919. gada 21. martā Liepājā izdoto Latvijas Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zālīša pavēli Nr. 21. J. Balodis tika apstiprināts par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri un bataljons pārdēvēts par "Latvijas armijas dienvidus grupu".

Jūlija vidū, pēc Cēsu kaujām uzsāktajā armijas reorganizācijā Dienvidlatvijas brigādi pārveidoja par Latvijas Bruņoto spēku Kurzemes divīziju.

 Komandieri 

 pulkvedis (sākumā apakšpulkvedis) Oskars Kalpaks ( — )
 pulkvedis (sākumā kapteinis) Jānis Balodis ( — )

 Informācijas avoti 

 Latvijas Atbrīvošanas kaŗa vēsture 1938.
 Latviešu atsevišķais bataljons, Historia.lv
 Latvijas Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zālīša pavēle (Nr. 21) par kopveža J. Baloža apstiprināšanu Latviešu atsevišķā bataljona komandiera postenī un tā pārdēvēšanu par Latvijas armijas dienvidus grupu.

 Atsauces 

 Skatīt arī 
 Ziemeļlatvijas brigāde