Pērkons (mitoloģija)

Pērkons (, , senprūšu: Percunis, jātvingu: Parkuns) ir viena no galvenajām dievībām latviešu un pārējo baltu mitoloģijā, kam ir līdzība ar galvenajām debesu dievībām vairākās citās indoeiropiešu reliģijās (indiešu Pardžanju, skandināvu Fjorgyn, slāvu Perunu (Перун)). Indoeiropiešu pirmkristietības reliģija iespaidojusi arī igauņu mitoloģiju, kurā Pērkonam atbilst zibens dievs Pikers (Pikker).

 Citu indoeiropiešu tautu mitoloģijā 

Senajā Grieķijā Pērkona ekvivalents bija Zevs (Zeus Keraunios), romiešiem Jupiters (Iuppiter Tonans), ģermāņiem Tors-Donars (Thor-Donar).

Indiešiem Pardžanja no zibeņu pavēlnieka laika gaitā kļuvis par lietus devēju, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Indram. Skandināvu panteonā Fiorgyn atkāpies otrā plānā un kļuva tikai par Odina sievas Frigas tēvu, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Toram. Slāviem Peruns saglabāja savas funkcijas, taču laika gaitā dievību hierarhijā atkāpās no priekšplāna otrajā plānā, par dominējošo dievību kļūstot saules dievībai Dažbogam. Lietuviešu mitoloģijā, kā liecina vēsturnieks Matejs Pretorijs, Perkūns līdz pat 17. gadsimtam bija viena no centrālajām pagānisma dievībām.

 Rakstiskas liecības 
Agrākā liecība par Pērkona kultu ir 13. gadsimta Atskaņu hronikas teksta 1430. pantā par lietuviešu dieva Perkune palīdzību viņiem karagājienā uz Serves pussalu Sāmsalā, pārklājot Irbes šaurumu ("Austrumlīci") ar ledu:
“zü Swurben vüren sie ubir se, 
dasz ist genant dasz Österhap, 
als esz Perkune ir apgot gap 
dasz nimmer sö hart gevrös.”(Pret Svorbi gāja jūrai pāri,
Ko sauc par Austrumlīci, tāli
Šo nedievs Pērkons bij ar gāli
Kā vēl nekad to pārklājis.
J.Saivas atdzejojums)

Toties jaunākais ieraksts atrodams Daugavpils jezuītu kolēģijas 1734. gada annāles par Latgales latviešu tradīciju Jāņos cienāt Svēto Pērkonu ar medalu:

 Latviešu mitoloģijā 

Latviešu folkloras tekstos Pērkons saukts par Pērkoņtēvu, Veco tēvu vai vienkārši Veco, Kalēju (Debesu kalēju), arī par Debesu rūcēju vai graudēju.

Pērkons ir vienīgā latviešu dievība, kam ir plaša ģimene (Pērkona māte, Pērkona meitas, 5, 6 vai 9 Pērkona dēli un Pērkona vedekla). Folklorā sastopam arī četrus Pērkonus, vai skaitā neminētus Pērkoniņus, piecus Pērkona brāļus. Par Pērkona sievu tiek uzskatīta Lauma.

Pērkona atribūti/ieroči — zibens, deviņi zibeņi, zobens, pātaga, dzelzs rīkste, bulta vai lode, milna vai ugunīga milna. Tautasdziesmās un buramvārdos sastopamajam Pērkonam ir „melni zirgi” vai „svina ķēve”, savukārt pasakās viņš brauc ar baltiem zirgiem.

Pērkoņa apzīmēšanai izmantoja Pērkonkrustu, kam bija vairāki grafiskie apzīmējumi. Tas ir Dieva krusts, kam uz labo vai kreiso pusi ir savīti zari.

 Pērkons Latvju dainās 
Ej, Pērkon, vecais tēvs,
Ko tās tavas meitas dara?
- Manas meitas pakaļ gāja,
Smalku lietu sijādamas.
(LD33699)Pērkoņa mātei
Deviņi dēli:
Trīs sita bungas,
Trīs stabulēja,
Trīs laida migliņu
Avotu lejā.
(LD33703)Pērkons spēra ozolā
Deviņiem zibeņiem:
Trīs zibeņi celmu skalda,
Seši skalda galotnīti.
(LD33713)Saskaitās Pērkoniņis,
Saspārdīja ozoliņu.
Es tās šķembas salasīju,
Sasabāzu skotelē.
(LD33715)Sper, Pārkiun', sausu kūku,
L'īc' zaļam salopuot;
Sūdei, Dīvs, ļaunus ļaud's,
L'īc' lobīm padz'eivuot!
(LD33717)Kalējs kala debesīs,
Ogles bira Daugavā:
Saules meitas saktu kala,
Dieva dēla zobentiņu.
(LD33728)Sper, Pērkon, ko sperdams,
Baznīckungu vien nesper!
Paliks bērni nekrustīti,
Jauni ļaudis nelaulāti.
(LD54884)

 Bibliogrāfija 

 Mitoloģijas enciklopēdija. — II sēj., 215. lpp. — Latvijas enciklopēdija, Rīga, 1994.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Latvju dainas par Pērkonu 
 Citāti no rakstiem par Pērkonu

Kategorija:Pērkona dievi
Kategorija:Latviešu dievi
Kategorija:Prūšu dievi
Kategorija:Lietuviešu dievi