Akmens laikmets

Akmens laikmets ir senākais cilvēces vēstures un aizvēstures posms, kura galvenā iezīme ir akmens darbarīku un ieroču gatavošana un lietošana līdzās koka, kaula un citu dabas materiālu izmantošanai. Tas tradicionāli ir pirmais posms trīspakāpju sistēmā (pārējie divi ir bronzas un dzelzs laikmets). Akmens laikmets sākās ar senāko akmens darbarīku parādīšanos apmēram pirms 2,6 miljoniem gadu (pēc citiem avotiem pirms 3,3 miljoniem gadu) un turpinājās līdz metālapstrādes aizsākumiem, kas dažādos reģionos bija atšķirīgi — Tuvajos Austrumos ap 4.–3. gadu tūkstoti p.m.ē., Britu salās ap 1900. gadu p.m.ē., bet citviet pasaulē pat ilgāk. Tādējādi šī laikmeta hronoloģija ir telpiski un laika ziņā ļoti nevienmērīga.

Tradicionāli akmens laikmets tiek iedalīts trīs posmos — paleolītā (senais akmens), mezolītā (vidējais akmens) un neolītā (jaunais akmens laikmets), kas atšķiras pēc darbarīku tehnoloģijas, cilvēku saimniecības un sabiedrības organizācijas. Senākajos posmos dominēja mednieku–vācēju dzīvesveids, izmantojot šķeltus akmens darbarīkus un organiskos materiālus. Neolītā parādījās pulētie akmens rīki, keramika, aušana, kā arī lauksaimniecība un lopkopība, kas veicināja pastāvīgu apmetņu un ciltīs organizētu sabiedrību izveidi. Akmens laikmeta nozīme cilvēces attīstībā ir tās pamata veidojoša; šajā ilgajā periodā nostiprinājās tehnoloģiskā prakse, sociālā organizācija un mācīšanās tradīcijas, radās pirmās mākslinieciskās un simboliskās izpausmes, piemēram, alu gleznojumi, figūru skulptūras, kā arī notika pāreja uz ražotājsaimniecību, kas bija priekšnoteikumi vēlākai pilsētu un civilizāciju rašanās gaitai.

 Periodizācija 
Akmens laikmets tradicionāli tiek iedalīts vairākos posmos, kas atspoguļo izmaiņas darbarīku tehnoloģijā, saimniecībā un sabiedrības organizācijā. Galvenie posmi ir paleolīts, mezolīts un neolīts, lai gan dažkārt izdala arī agrākas vai pārejas fāzes, piemēram, Lomekvija, epipaleolīts.

Paleolīts jeb senais (agrais) akmens laikmets ir visilgākais akmens laikmeta posms, kas aptver laiku no senākajiem akmens darbarīkiem līdz mezolīta sākumam. Vecākās liecības par akmens apstrādi nāk no Lomekvi 3 atradnes Kenijā (~3,3 miljoni gadu atpakaļ), taču tradicionāli perioda sākumu datē ar Oldovanas kompleksa rīkiem (~2,6 miljoni gadu). Paleolīta beigu robežas dažādos reģionos iestājas ap 10. gadu tūkstoti p.m.ē. Paleolītu iedala trīs apakšposmos:
 agrīnais (apakšpaleolīts) – Oldovanas un Ašelas tradīcijas (~2,6 milj.–250/200 tūkst. g.), pirmie cilvēku senči (Homo habilis, Homo erectus), uguns izmantošana;
 vidējais paleolīts (~250–30 tūkst. g.), saistīts ar neandertāliešiem, attīstītākiem rīkiem un komplicētāku sabiedrības uzbūvi;
 vēlais (augšpaleolīts) (~50/40–10 tūkst. g.), kad parādījās anatomiski mūsdienu cilvēks (Homo sapiens), izplatījās sarežģītas asmeņu konstrukcijas, alu gleznojumi, mākslas priekšmeti un reliģiskie priekšstati.

Mezolīts jeb vidējais akmens laikmets bija pārejas posms starp paleolīta mednieku–vācēju dzīvesveidu un neolīta agrīnajām zemkopju kopienām. Datējums ir reģionāli mainīgs, piemēram, Rietumeiropas ziemeļos tas sākas ap 10 000 p.m.ē., un dažviet ilgst līdz 2700 p.m.ē. Šajā laikā pilnveidojās medību un zvejas rīki, parādījās daļēji pastāvīgas apmetnes un dažādas lokālas pielāgošanās stratēģijas. Reizēm lieto arī terminu epipaleolīts, lai uzsvērtu nepārtrauktību ar vēlo paleolītu.

Neolīts jeb jaunais (vēlais) akmens laikmets (dažādos reģionos no ap 10 000 līdz 3000 p.m.ē.) iezīmēja būtiskas pārmaiņas cilvēces vēsturē. Šajā posmā raksturīgi pulēti/slīpēti akmens rīki, lauksaimniecība un mājdzīvnieku turēšana, pastāvīgas apmetnes, kā arī keramika un aušana. Neolītiskā revolūcija sākās Tuvajos Austrumos un tūkstošgadēs izplatījās uz Eiropu, piemēram, Grieķijā ap 7000 p.m.ē., Britu salās un Skandināvijā – pēc 3000 p.m.ē.

Pēc neolīta vairākos reģionos iestājās vara laikmets (eneolīts), kad akmens darbarīki tika kombinēti ar tīra vara izmantošanu. Pēc tam sekoja bronzas laikmets (Tuvajos Austrumos pirms 3000 p.m.ē., Britu salās ap 1900 p.m.ē.), kurā plaši izplatījās šis vara un alvas sakausējums, un visbeidzot dzelzs laikmets (Tuvajos Austrumos un Vidusjūras reģionā ap 1200 p.m.ē., Ķīnā ap 600 p.m.ē.), kas ievērojami paplašināja tehnoloģiskās iespējas un paātrināja sabiedrības attīstību.

 Dzīvesveids un sabiedrība 
Akmens laikmeta cilvēku dzīvesveids un sabiedrības organizācija būtiski mainījās laika gaitā – no agrīnajiem medniekiem–vācējiem līdz pirmajām pastāvīgajām zemkopju apmetnēm. Agrīnajā un vidējā akmens laikmetā cilvēki dzīvoja nelielās klejotāju grupās ap 30–50 indivīdiem, kuru iztiku nodrošināja medības, zveja un savvaļas augu vākšana. Šajās grupās pastāvēja sadarbība iztikas ieguvē, drošībā un rituālos. Vēlīnā paleolīta un mezolīta laikā kopienas kļuva lielākas, veidojās darba dalīšana, bet reģionāli dažviet parādījās arī daļēji vai pilnībā pastāvīgas mednieku–vācēju apmetnes, piemēram, Levantes natūfieši. Neolītiskā revolūcija ieviesa lauksaimniecību un lopkopību, kas ļāva cilvēkiem apmesties vienuviet un veidot pastāvīgas apmetnes un ciemus. Šīs pārmaiņas bija nevienlaicīgas, piemēram, Tuvajos Austrumos agrīnā neolītā Jērikā jau pastāvēja nocietinājumu siena un tornis, bet Anatolijas Čatalhejikā (7. gadu tūkstotis p.m.ē.) atrasts blīvs mājokļu tīkls ar piekļuvi pa jumtiem un sienu gleznojumiem, kas atspoguļo iedzīvotāju simbolisko pasauli. Eiropā veidojās arī paaugstinātas apmetnes jeb pilskalni, kas sniedza aizsardzību.

Sākotnēji cilvēki izmantoja dabiskus patvērumus, tas ir, alas un klinšu nišas. Jau paleolītā parādās cilvēka veidoti mājokļi, tostarp zemnīcas. Vēlāk veidojās īslaicīgas apmetnes ar teltīm un vieglām būvēm no koka, kauliem un dzīvnieku ādām. Neolītā radās pastāvīgi ciemi ar mājām no māla, akmens un koka; Centrāleiropas “garās mājas"” liecina par lielu kopienu dzīvi un resursu uzkrāšanu. Apģērbu gatavoja no dzīvnieku ādām, kuras apstrādāja ar akmens rīkiem un sašuva ar kaula adatām (augšpaleolītā parādās adatas ar “aci”, kas aukstajam klimatam ļāva darināt cieši pieguļošu apģērbu). Vēlāk, attīstoties aušanai, sāka izmantot augu šķiedras un vilnu; aušanas pierādījumi datējami jau ar 5. gadu tūkstoti p.m.ē. Rotas darināja no kaula, raga, dzīvnieku zobiem, gliemežvākiem un akmens, tās kalpoja gan estētiskiem, gan sociāliem un reliģiskiem mērķiem. Okers tika izmantots arī ķermeņa krāsošanai.

Akmens laikmeta reliģiskie priekšstati bija saistīti ar dabas spēku un auglības kultiem. Senākie rituāli ietvēra medību maģiju, kas, iespējams, atspoguļojas alu gleznojumos. Altamiras un Lasko alu gleznojumi, kā arī sieviešu figūriņas jeb “Veneras” ar uzsvērtām auglības pazīmēm interpretētas kā simboliskas un rituālas izpausmes. Apbedījumi ar kapu inventāru (darbarīki, rotas, ēdiena atlikumi) liecina par ticību pēcnāves dzīvei. Tuvajos Austrumos pirmskeramikas neolītā sastopamas senču kulta prakses, piemēram, apmestas galvaskausu relikvijas Jērikā un citās Levantes vietās. Neolīta laikā radās arī monumentāla rituālā arhitektūra. Anatolijā tas bija Gebekli Tepes svētnīcu komplekss (ap 10. gadu tūkstoti p.m.ē.), bet vēlāk Eiropā plaši izplatījās megalītiskās būves, piemēram, Stonhendža, un dolmenu kapi, kas bija saistīti ar rituāliem, astronomiskiem mērķiem un kopienu identitāti.

 Tehnoloģijas un darbarīki 
Akmens laikmeta tehnoloģijas bija cieši saistītas ar akmens apstrādi un citu dabas resursu izmantošanu, kas nodrošināja iztiku un deva iespēju attīstīt pirmās amatniecības prasmes. Senākie rīki tika veidoti, šķeļot akmeņus, lai iegūtu asas šķautnes griešanai un skrāpēšanai. Vidējā paleolītā nozīmīga bija Levaluā tehnika, kas jau ļāva iegūt mērķtiecīgi veidotus asmeņus, bet vēlajā paleolītā izplatījās asmeņu tehnoloģijas, kur akmeņiem tika izdobti caurumi, lai tajos ievietotu kātu. Neolītā līdzās šķeltiem rīkiem ienāca slīpētie un pulētie cirvji un cērtes.

Medības bija galvenais iztikas avots, tādēļ tika izgatavoti šķēpi, harpūnas un vēlāk loki un bultas. Garie šķēpi palielināja metiena attālumu un trieciena jaudu, padarot iespējamas lielo dzīvnieku medības. Agrīnās bultu uzgaļu liecības zināmas no Sibudu alas Dienvidāfrikā ( gadu atpakaļ). Zvejā lietoja harpūnas, āķus, tīklus" un vairāku žuburu šķēpus. No Jerimalai (Austrumtimoras) nāk vienas no senākajām pārliecinošajām dziļjūras zvejas un makšķerāķu izgatavošanas liecībām (~20–19 tūkst. g. p.m.ē.). Mezolītā Ziemeļeiropā saglabājušās šķiedru tīklu un koka laivu paliekas, kas liecina par agrīnu ūdens transportu.

Neolītā attīstījās jaunas tehnoloģijas, kas saistītas ar pāreju uz ražotājsaimniecību. Parādījās pulēti cirvji un kaltu uzgaļi, kā arī keramika. Sākotnēji māla trauki tika žāvēti pie uguns, bet vēlāk dedzināti, kas padarīja tos izturīgākus. Vecākie zināmie keramikas fragmenti nāk no Sjaņženas alas Ķīnā (~20 000–19 000 g. p.m.ē.), taču plašāka keramikas izplatība lielākoties saistās ar neolītu (~9. gadu tūkst. p.m.ē. Tuvajos Austrumos). Traukus rotāja ar iegriezumiem, virves nospiedumiem, krāsojumu.

Šajā posmā plaši izplatījās arī aušana un vērpšana. Senākie aušanas pierādījumi datēti ar 5. gadu tūkstoti p.m.ē. No augu šķiedrām un vilnas tika darināti vieglāki un siltāki apģērbi. Senāki atradumi, piemēram, kaula adatas ar “aci”, liecina par apģērbu šūšanu jau vēlajā paleolītā, īpaši aukstā klimata apstākļos.

Akmens laikmetā attīstījās arī kokapstrāde, urbšana un slīpēšana, rotu darināšana no kaula, raga, dzintara, akmens un gliemežvākiem, kā arī agrīna kuģu būve (vienkoki, plosti), kas ļāva dibināt kontaktus starp reģioniem, kas citādi nevarēja satikties. Vēlīnajos posmos parādījās specializētas darbnīcas un apmaiņas tīkli, piemēram, krama ieguve raktuvēs un pulētu akmens cirvju tirdzniecība.

 Akmens laikmets Latvijā un Baltijā 

Latvijas un plašākā Baltijas reģiona teritorijā akmens laikmets aptver laiku no pirmo cilvēku ierašanās pēc pēdējā ledus laikmeta beigām (ap 9000.–8000. g. p.m.ē.) līdz metālu izmantošanas sākumam (ap 1800.–1500. g. p.m.ē.). Šajā periodā pakāpeniski mainījās dzīvesveids no klejotāju mednieku–zvejnieku kopienām līdz pastāvīgām neolīta lauksaimnieku apmetnēm. Latvijas austrumi ir bagāti ar arheoloģiskajām liecībām – apmetnēm, kapulaukiem, resursu ieguves un amatniecības vietām. Par starptautiski nozīmīgāko Latvijas pieminekli uzskata Zvejnieku kapulauku pie Burtnieka ezera, kas izmantots no ap 7500. līdz 2600. g. p.m.ē. un ir viens no lielākajiem šāda tipa kompleksiem Ziemeļeiropā (atrasti vairāk nekā 300–400 apbedījumi ar bagātīgu inventāru – darbarīkiem, rotām, dzīvnieku zobiem, okera piejaukumu). Blakus atrastas arī apmetnes, kas sniedz ieskatu reģiona iedzīvotāju ikdienas dzīvē.

Īpašs Baltijas piemineklis ir Riņņukalna saldūdens gliemežvāku uzkalns pie Salacas iztekas no Burtnieka. Tas apliecina sezonālu uztura ieguvi un apmetņu aktivitāti vēlajā 4. gadu tūkstotī p.m.ē. Vēl viens unikāls centrs ir Sārnates neolīta apmetne (Rietumlatvijā), kur konstatētas uz stabiem balstītas mājas, zvejas rīki (tīklu piederumi, zušu slazdi), tauku lampas un bagātīga keramika; tā pazīstama arī ar specializētu dzintara apstrādi. Plaši pētīts ir arī Lubāna līdzenums, kur dokumentētas daudzslāņainas mezolīta–neolīta apmetnes, piemēram, Zvidzes apmetne un Aboras apmetne, pāļu mājokļi un ilgstošas amatniecības tradīcijas, īpaši dzintara rotu izgatavošanā. Lietuvā nozīmīgi ir Šventojes mitrājlauku kompleksi ar izcili saglabātiem koka airiem, tīklu piederumiem un roņu medību pazīmēm, bet Igaunijā senākā zināmā mezolīta apmetne ir Pulli (ap 9300–8600 cal. g. p.m.ē.).

Baltijas mezolītā nozīmīga loma bija Kundas kultūrai (ap 9.–6. gadu tūkstoti p.m.ē.), kuras iedzīvotāji nodarbojās ar medībām un zveju, izmantojot kaula un raga harpūnas, mikrolītus un citus rīkus. Neolīta sākumā izplatījās Narvas kultūra ar čaulu un organisko piemaisījumu mālā; to lietoja vēl pirms pilnvērtīgas lauksaimniecības ieviešanas, tādēļ šo posmu bieži dēvē par “subneolītu”. Vēlāk, no 6.–3. gadu tūkstoša p.m.ē., plaši izplatījās ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras kompleksi, kas saglabāja mednieku–zvejnieku saimniecības iezīmes. Vēlajā neolītā (ap 3000–2500/2300 g. p.m.ē.) ienāca auklas keramikas kultūra ar mobilu lopkopību, jaunu materiālo kultūru un ideoloģiju. Arheoģenētiskie pētījumi Baltijas iedzīvotājos rāda to saistību ar stepju izcelsmes cilvēkiem un ar būtiskām pārmaiņām saimniecībā.

Uztura un resursu izmantošanā nozīmīga bija zveja un ūdens biotopu izmantošana (piemēram, Riņņukalnā dominē zivju paliekas un gliemežvāki, bet piekrastē – roņu medības). Daudzviet izveidojās daļēji pastāvīgas apmetnes ar sezonālu mobilitāti. Baltijas akmens laikmeta mākslinieciskās un simboliskās izpausmes ietver kaulā un ragā darinātas figūriņas, dzintara rotas un rituālu priekšmetus. Īpaši raksturīga ir Narvas kultūras keramika ar gliemežvāku un augu šķiedru piemaisījumu mālā, kā arī vēlākie auklas keramikas trauki ar virves nospiedumu ornamentiem. Kapulaukos, piemēram, Zvejniekos, atrasti arī okers, dzintara komplekti, dzīvnieku zobu rotas un māla masku fragmenti, kas liecina par daudzveidīgām rituālām praksēm. Akmens laikmeta pieminekļi Latvijā un Baltijā sniedz būtisku informāciju par iedzīvotāju dzīvesveidu, reliģiskajiem priekšstatiem, sociālo organizāciju un plašākiem kontaktiem ar Austrumeiropu un Skandināviju, apliecinot reģiona nozīmīgo vietu Eiropas aizvēstures procesos.

 Attēlošana mūsdienu masu kultūrā 
1960. gadu amerikāņu animācijas seriāls “Flinstoni” bija viena no visu laiku populārākajām animācijas filmām. Tā darbība norisinās dīvaini attīstītā akmens laikmeta pilsētā Bedrokā, kur cilvēkiem ir pieejamas mūsdienu tehnoloģiju primitīvas versijas, piemēram, televizori un automobiļi, kas darināti no akmens.

 Atsauces 

 Ārējās saites