Tour de France

Tour de France ir šosejas riteņbraukšanas daudzdienu sacensības, viena no trim riteņbraukšanas lielajām tūrēm kopā ar Giro d'Italia un Vuelta a Espana. Tās notiek kopš 1903. gada un galvenokārt norisinās Francijā, bet bieži vien daļēji arī tai tuvākajās kaimiņvalstīs. Tās katru gadu notiek jūlijā, aptuveni trīs nedēļu garumā. Velobrauciens nav noticis tikai no 1915. līdz 1918. gadam (Pirmā pasaules kara dēļ) un no 1940. līdz 1946. gadam (Otrā pasaules kara dēļ).

 Apraksts 
Tour de France ir pasaulē pazīstamākās velosacensības, kas parasti notiek 21 dienu, un dalībniekiem jāveic ap 3200 kilometriem. Īsākā tūre bija 1904. gadā — 2420 kilometru, savukārt garākā — 1926. gadā ar 5745 kilometriem. Trīs nedēļu sacīkstēs parasti ietilpst divas atpūtas dienas, kuras bieži vien izmanto, lai pārceltu sportistus no vienas pilsētas līdz otrai. Laikraksts The New York Times salīdzinājis velobraucienu ar maratona skriešanu vairākas dienas nedēļā, kā arī ar uzkāpšanu trīs Everestu augstumā.

Sacensībās piedalās 22 komandas, ar astoņiem riteņbraucējiem katrā, gadu gaitā šie ierobežojumi ir nedaudz mainījušies. Katra no komandām saņem uzaicinājumu no organizatoriem — Amaury Sport Organisation. Komandas dalībniekiem ir atļauts savstarpēji palīdzēt. Katru vienību pavada menedžeri un mehāniķi automašīnās.

Riteņbraucēji tiek vērtēti pēc laika, ko viņi pavada sacīkstēs visos etapos kopā. Par uzvarētāju pasludina ātrāko sportistu kopvērtējumā. Tādējādi ir iespējams uzvarēt kopvērtējumā, pat netriumfējot nevienā no atsevišķajiem etapiem, kā tas notika 2010. gadā ar Alverto Kontadoru. Tā gadījies vēl sešas reizes. Bez kopvērtējuma dalībnieki sacenšas arī vairākās apakškategorijās — par titulu "Labākais kalnu braucējs", "Labākais sprinteris" u.c.

Parasti velosportisti katru posmu uzsāk kopā, lai gan ir izņēmumi — individuālie braucieni ar atsevišķu startu. Sportistiem jāapvieno gan sprintera, gan kalnu braucēja dotības. Lielākā daļa posmu notiek Francijas vidienē, tomēr sākot ar 1960. gadiem daži etapi tiek organizēti arī kaimiņvalstīs. Kopš 1975. gada velobrauciens finišē Elizejas laukos, Parīzē.

Daudzi no sacensību dalībniekiem tikuši pieķerti dopinga lietošanā. Sakarā ar to 2006. gada uzvarētāja tituls tika atņemts Floidam Lendisam un piešķirts Oskaram Sio Pereiro, Arī 2010. gada uzvarētājs Alverto Kontadors zaudēja savu titulu un par uzvarētāju pasludināja otrās vietas ieguvēju Andi Šleku. 2012. gada oktobrī visi tituli tika atņemti septiņkārtējam (1999—2005) sacensību uzvarētājam Lānsam Ārmstrongam.

 Dibināšana 
Velobraucienu dibināja franču sporta izdevums L'Auto. Izdevums nespēja piesaistīt auditorijas uzmanību — tirāža stagnēja un krājās parādi.  notika izdevuma ārkārtas sēde Parīzē. Pēdējam vārdu deva atbildīgajam par riteņbraukšanas aktualitātēm, 26 gadus vecajam Žo Lefevram. Viņš ierosināja rīkot sešu dienu sacīkstes, kas apvij visu valsts teritoriju, tādējādi ceļot L'Auto popularitāti. Velobraucieni jau līdz tam bija izmantoti kā laikrakstu popularizējošs mērķis, taču nekas līdzīgs Lefevra ieteiktajam nevienam nav bijis pa prātam.

Ja viss izdotos kā ieplānots Lefevram, L'Auto ne vien vairākkārtīgi palielinātos tirāža, bet arī tas ļautu pārspēt konkurējošos izdevumus. Izdevuma finanšu direktoram Vikotram Godē ļoti iepatikās ideja, kuru viņš atbalstīja, sakot: "Lūk, mūsu seifa atslēgas. Ņemiet, cik ir nepieciešams!"Goddet, Jacques (1991), L'Équipée Belle, Robert Laffont (Paris), , p15 L'Auto par velobrauciena organizēšanu paziņoja .

 Pirmais velobrauciens 
Pirmais Tour de France velobrauciens notika 1903. gadā. Tika plānots, ka sacīkste notiks no 31. maija līdz 5. jūnijam un tajā būs pieci etapi, startējot Parīzē, bet piestājot arī Lionā, Marseļā, Bordo un Nantē. Ar laiku tika pievienota arī Tulūza, lai nebūtu pārlieku gari pārbraucieni Francijas dienvidos. Organizatori vēlējās startu dot naktīs, tādējādi katra etapa finišs būtu nākamās dienas pusdienlaikā. Taču šī ideja tika noraidīta, jo izrādījās pārlieku dārga lielākajai daļai braucēju. Pie šādiem noteikumiem sacensībām pieteicās vien 15 riteņbraucēji.Dauncey, Hugh and Hare, Geoff (2003), Tour de France: 1903—2003, Routledge, USA, , p13

Organizatori atmeta iepriekšējam plānam ar rokuNicholson, Geoff (1991), Le Tour: the rise and rise of the Tour de France, Hodder and Stoughton, UK, , p44 un pārcēla Tour de France uz 1. jūliju. Sacensībās ieplānoti 19 posmi 19 dienu laikā. Turklāt katram velosportistam, kurš ierindojies pirmajās 50 pozīcijās, piešķīra dienas naudu piecu franku apmērā. Pie dienas naudas varēja tikt tie riteņbraucēji, kuri kopsummā balvā nebija ieguvuši 200 frankus,Woodland, Les (2000), The Unknown Tour de France, Cycle Resources, USA, p28 kā arī katrā posmā vidējais ātrums bija jātur virs 20 km/h.Chany, Pierre (1997) La Fabuleuse Histoire du Tour de France, La Martinière, France, , p21 Pieci franki bija naudas summa, kādu braucējs varētu nopelnīt, visu dienu strādājot fabrikā.Dauncey, Hugh and Hare, Geoff (2003), Tour de France: 1903—2003, Routledge, USA, , p131 Dalības maksa bija 10 franku apmērā, un kopvērtējuma uzvarētājs ieguva 12 000, kamēr katra posma ātrākais — pa 3000. Sacensību uzvarētājs saņēma tik lielu naudas balvu, kuru parasti strādnieki nopelnīja sešu gadu laikā. Tas pievilināja ap 70 dalībnieku.

Pirmajā Francijas tūrē triumfēja Moriss Garēns, kurš bija ātrākais pirmajā, kā arī pēdējos divos etapos. Pēdējās vietas īpašnieks no viņa atpalika par teju 65 stundām. Garēns sacīksti aizvadīja ar vidējo ātrumu 25,68 km/h.

 'Pēdējā' tūre 
1903. gada sacensības izraisīja skatītājos un sportistos tik lielu ažiotāžu, ka organizatori paziņoja par pēdējā velobrauciena rīkošanu nākamajā gadā. Tas tādēļ, ka riteņbraucēji, lai uzvarētu, izmantoja negodīgas metodes. Dažu velosportistu fani pat piekāva konkurentus. Runāja, ka vadošie braucēji ātrāk finišu sasniedzot vai nu ar automašīnas, vai vilciena palīdzību.

Pēc 1904. gada sacīkstēm pirmie četri velobraucēji tika diskvalificēti. Tiesa, lēmumu Francijas Riteņbraukšanas savienība pieņēma vien 30. novembrī.Seray, Jacques (1994), trans Yates, Richard, 1904: The Tour de France which was to be the last, Buonpane Publications, USA, , p154 Tas esot darīts cerībā, ka ar laiku ažiotāža ap Tour de France aprims.McGann, Bill and McGann Carol (2006), The Story of the Tour de France vol 1, Dog Ear, USA, , p12 Organizatoru izdevums L'Auto pat publicēja uz vāka uzrakstu BEIGAS, tādējādi simbolizējot pēdējo velobraucienu. Organizatori bija pārliecināti, ka velobrauciens noslīcis paša panākumos.

Tiesa, jau nākamajā pavasarī atkal tika organizētas sacensības. Šoreiz gan posmiem bija jānotiek gaišajā diennakts laikā, lai blēdīšanās būtu acīmredzamāka. Galu galā velobrauciens attaisnoja uz sevi liktās cerības — līdz 1908. gadam L'Auto tirāža no 25 000 palielinājās līdz 65 000, bet sasniedza 854 000 1933. gadā.

 Tūres starts un finišs 
Lielākā daļa posmu notiek kontinentālajā Francijā, lai gan kopš 1950. gadu vidus ir kļuvis ierasts apmeklēt tuvējās valstis:Dauncey, Hugh; Hare, Geoff (2013) [1st. pub. 2003]. The Tour De France, 1903-2003: A Century of Sporting Structures, Meanings and Values. London: Routledge. ISBN 978-1-135-76239-1. Posmi vai daļa no tiem ir notikuši Andorā, Beļģijā, Dānijā, Vācijā (un bijušajā Rietumvācijā), Īrijā, Itālijā, Luksemburgā, Monako, Nīderlandē, Spānijā, Šveicē un Apvienotajā Karalistē. Kopš 1975. gada finišs ir bijis Elizejas laukos Parīzē; no 1903. līdz 1967. gadam sacensības finišēja Parc des Princes stadionā Parīzes rietumos un no 1968. līdz 1974. gadam Piste Municipale uz dienvidiem no galvaspilsētas.Augendre, Jacques (1996). Le Tour de France: panorama d'un siècle. Service Communication-presse de la Société du Tour de France. Fēlikss Levitāns, sacensību organizators 1980. gados, ļoti vēlējās rīkot posmus ASV, taču šie priekšlikumi nekad nav tikuši realizēti.Reed, Eric (7 January 2015). Selling the Yellow Jersey: The Tour de France in the Global Era. p. 162. ISBN 978-0-226-20653-0.

 Starts ārzemēs 
Vietas kur sākās vai plānoja sākt tūri ārpus Francijas:

 1954:  Amsterdama, Nīderlande
 1958:  Brisele, Beļģija
 1965:  Ķelne, Rietumvācija
 1973:  Hāga, Nīderlande
 1975:  Šarlruā, Beļģija
 1978:  Leidene, Nīderlande
 1980:  Frankfurte pie Mainas, Rietumvācija
 1982:  Bāzele, Šveice
 1987:  Rietumvācija
 1989:  Luksemburga, Luksemburga
 1992:  Sansevastjana, Spānija
 1996:  Hertogenbosa, Nīderlande
 1998:  Dublina, Irīja
 2002:  Luksemburga, Luksemburga
 2004:  Ljēža, Beļģija
 2007:  Londona, Lielbritānija
 2009:  Montekarlo, Monako
 2010:  Roterdama, Nīderlande
 2012:  Ljēža, Beļģija
 2014:  Utrehta, Nīderlande
 2017:  Diseldorfa, Vācija
 2019:  Brisele, Beļģija
 2022:  Kopenhāgena, Dānija
 2023:  Bilbao, Spānija
 2024:  Florence, Itālija

 Uzvarētāji 

 Braucēji 
 Uzvarētājs Valsts Reizes Migels Indurains    5 (1991., 1992., 1993., 1994., 1995.) Bernārs Ino    5 (1978., 1979., 1981., 1982., 1985.) Edijs Merkss    5 (1969., 1970., 1971., 1972., 1974.) Žaks Anketils    5 (1957., 1961., 1962., 1963., 1964.) Kriss Frūms    4 (2013., 2015., 2016., 2017) Tadejs Pogačars    4 (2020., 2021., 2024., 2025.) Gregs Lemons    3 (1986., 1989., 1990.) Luizons Bobē    3 (1953., 1954., 1955.) Filips Tīss    3 (1913., 1914., 1920.) Alverto Kontadors    2 (2007., 2009.) Lorāns Fiņons    2 (1983., 1984.) Bernārs Tevenē    2 (1975, 1977.) Fausto Kopi   Itālija  2 (1949., 1953.) Džino Bartali   Itālija  2 (1938., 1948.) Silvers Mass    2 (1936., 1939.) Andrē Leduks    2 (1930., 1932.) Nikols Frencs    2 (1927., 1928.) Otāvio Botehija   Itālija  2 (1924., 1925.) Firmins Lambo    2 (1919., 1922.) Lisjēns Petī-Bretons    2 (1907., 1908.) Jonass Vingegords   2 (2022., 2023.) Egans Bernals    2019. Geraints Tomass    2018. Vinčenco Nibali    2014. Bredlijs Viginss    2012. Keidels Evanss    2011. Andi Šleks    2010. Karloss Sastre    2008. Oskars Pereiro Sio    2006. Marko Pantānī    1998. Jans Ulrihs    1997. Bjarne Rīss    1996. Pedro Delgado    1988. Stīvens Ročs    1987. Jops Zūtemelks    1980. Lisjēns van Imps    1976. Luiss Okaņa   Spānija  1973. Jans Jensens    1969. Rožē Pinžons    1968. Lisjēns Emārs    1967. Feliče Džimondi    1966. Gastons Nensins    1960. Federiko Bahamontezs   Spānija  1959. Šarlī Gols    1958. Rožē Valkovjaks    1956. Hugo Koblets    1951. Ferdinands Kiblers    1950. Žans Robiks    1947. Rožē Lapebī    1937. Romēns Mess    1935. Antonēns Maņs    1934. Žoržs Spaišērs    1933. Moriss de Vēls    1929. Lisjēns Biss    1926. Anrī Pelisjē    1923. Leons Sjērs    1921. Odils Defrajs    1912. Gistavs Garigū    1911. Oktāvs Lapizs    1910. Fransuā Fabērs    1909. Renē Potjē    1906. Luī Truseljē    1905. Anrī Kornē    1904. Moriss Garēns    1903.

 Valstis 
 Reizes Valsts 36   18   12   10   6   5  4  3    2   1    

 Latviešu velobraucēji 
Velobraucienā piedalījušies arī vairāki Latvijas pārstāvji. Pēteris Ugrumovs piedalījās 1990., 1994. un 1996. gadā. 1994. gadā viņš ieguva 2. vietu kopvērtējumā aiz spāņa Migela Induraina, izcīnot arī divas uzvaras atsevišķos posmos. 1996. gadā viņš kopvērtējumā palika septītais. Raivis Belohvoščiks piedalījās 1999., 2001. un 2002. gada velobraucienā. 1999. gadā finišu viņš nesasniedza, bet labāko rezultātu sasniedza 2001. gadā, kopvērtējumā paliekot 110. vietā. Vēl viens latvietis, kurš braucis šajā velobraucienā, ir Romāns Vainšteins, kas tūrē piedalījās 2000., 2001. un 2003. gadā. Augstākais sasniegums — 2000. gadā kopvērtējuma 82. vieta, kā arī vairākkārtēja iekļūšana līderu grupā sprinta finišos. Arī Arvis Piziks ir piedalījies šajā velobraucienā 1995., 1996., 2000. un 2002. gadā. 1995. gadā viņš ieguva savu augstāko vietu kopvērtējumā — viņš sasniedza Parīzi 91. vietā, bet nākamajā gadā velobrauciena finišu nesasniedza. 2013. un 2014. gadā startēja un finišu sasniedza Gatis Smukulis, bet 2018.—2022. gadā Toms Skujiņš.

 Gads Braucējs Vieta Aiz līdera Sprinteru ieskaite 20px Kalnu karaļa ieskaite 20px Jauno braucēju ieskaite 20px Uzvarēti posmi2025Krists Neilands883:54:25102———Toms Skujiņš954:04:1699———2024Toms Skujiņš452:57:0227———Krists Neilands663:52:0883———2023  Krists Neilands 50 2:56:21  42  25  —  —2022 Toms Skujiņš 61  3:17:28  —  —  —  —Krists Neilands 79  3:46:16  88  —  —  —2021 Toms Skujiņš 71 2:52:56 32 61 —  —2020 Toms Skujiņš 81  3:53:09  39  18  —  —Krists Neilands 85  4:11:03  88  50  —  —2019 Toms Skujiņš 81  2:39:50  61  32  —  —2018 Toms Skujiņš 82  2:53:41  67  35  —  —2014 Gatis Smukulis 100  3:43:25  130  —  —  —2013 Gatis Smukulis 119  3:21:06  —  —  —  —2003 Romāns Vainšteins 116  3:23:43  12  —  —  —2002 Raivis Belohvoščiks 118  2:46:30  58  61  —  —Arvis Piziks 152  3:34:57  27  —  —  —2001 Raivis Belohvoščiks 119  2:48:14  82  —  13  —Romāns Vainšteins 132  3:24:56  11  —  —  —2000 Romāns Vainšteins 82  2:38:18  3  —  —  —Arvis Piziks 93  2:46:06  12  —  —  —1999 Raivis Belohvoščiks  NF  —  —  —  —1996 Pēteris Ugrumovs 7  10:04  —  —  —  —Kaspars Ozers  NF  —  —  —  —Arvis Piziks  NF  —  —  —  —1995 Arvis Piziks 91  2:57:55  —  —  —  —Kaspars Ozers  NF  —  —  —  —1994 Pēteris Ugrumovs 2  5:39  —  3  —  21990 Pēteris Ugrumovs 45  1:01:42     —

 Dopings 

Dopinga lietošana Tour de France laikā ir notikusi jau kopš pirmajām sacensībām 1903. gadā. Sākotnējo tūru dalībnieki lietoja dažādas vielas, to skaitā alkoholu un ēteri, lai nomāktu sāpju sajūtu, veicot ilgstošos izturības braucienus. History, Drugs and the Tour de France by Tim Moore Vēlāk braucēji sāka izmantot dažādas substances, arī lai uzlabotu savu sniegumu un tūres organizatori, Starptautiskā Riteņbraukšanas savienība (UCI), kā arī valdības iestādes ieviesa ierobežojumus, lai cīnītos ar šo praksi.

 Atsauces 

 Ārējās saites 

 Tour de France mājaslapa 

*
Kategorija:UCI Pasaules tūre
Kategorija:Riteņbraukšanas sacensības Francijā