Sēlijas bīskapija

Sēlijas bīskapija () (1218—1226) bija otrā (pēc Livonijas bīskapijas) Romas Katoļu baznīcvalsts mūsdienu Latvijas teritorijā, kas aptvēra Sēliju un daļu no Upmales zemes ar Mežotnes pili Austrumzemgalē un Babītes pili (castrum Babat) Lielupes lejtecē. 

Tā kā Sēlijas bīskapijas svarīgākā daļa bija Mežotne, tad Sēlijas bīskapu dēvēja arī par Zemgales bīskapu (episcopus Semigallie vai Semigallorum), lai gan kūrijas oficiāli lietotais tituls bija Sēlijas bīskaps (episcopus Seloniensis). Likvidēta pēc tam, kad 1225. gadā zemgaļu ķēniņš Viestards piekrita katoļu ticības sludināšanai visā Zemgalē.

 Teritorija 
Droši zināms, ka diacēze skāra Lielupi pie Babītes ezera; austrumos robeža sniedzās aptuveni līdz Eglaines kreisajam krastam; ziemeļos par robežu kalpoja Daugava; par diacēzes dienvidu robežu ziņu nav.

 Vēstures hronoloģija 
 1207. gadā krustneši bīskapa Alberta vadībā ieņēma Sēlpili Daugavas ūdensceļa kreisajā krastā, bet varēja tur nostiprināties tikai pamazām. 
 1218. gada vasarā vienu no ietekmīgākajiem krusta karotājiem Daugavgrīvas klostera abatu Lipes Bernhardu (Bernhard Herr zur Lippe) paaugstināja par bīskapu ar bīskapa sēdekli Sēlpilī. 
 1219. gada vasarā Sēlijas bīskaps grasījās savu rezidenci no Sēlpils pārcelt uz Mežotni, taču zemgaļu uzbrukuma dēļ tas neizdevās, un Lielupes labajā krastā tika uzcelta Babītes pils (tagadējais Egļuciems Babītes pagastā). Jādomā, ka Bernhards ar sava kapitula mūkiem pārsvarā mitinājās Rīgā, kur viņa vajadzībām bija atvēlēts atsevišķs nams. 
 1219. gada 25. oktobrī pāvests Honorijs III apstiprināja Alberta noteiktās Sēlijas bīskapijas robežas. 
 Pēc Bernharda nāves 1224. gada 30. aprīlī par jauno bīskapu Alberts, pārkāpjot savas tiesības iecelt tikai pirmo bīskapu, 1224. gada vasarā iecēla Lambertu, kura bīskapijas robežas pāvests apstiprināja 1224. gada 14. novembrī.
 Bīskapa rezidenci 1225. pārcēla uz Mežotni. Izšķirot strīdu starp Rīgu un Sēlijas bīskapu par Babītes apgabalu, kas atradās starp Daugavu un Lielupi, pāvesta legāts Vilhelms no Modenas (Wilhelm von Modena) 1225. gada decembrī nosacīja Rīgas un Sēlijas bīskapijas robežas - Babītes apgabals atradās Rīgas apgabala robežās, sākot no Gātes līdz jūrai robeža gāja pa Lielupes viduslīniju, tā ka upes labā puse un labais krasts atradās Rīgas pilsētas īpašumā, kreisā puse un kreisais krasts - Sēlijas bīskapa īpašumā. 
 1225. gada augustā sarunās starp pāvesta legātu Modenas Vilhelmu un Viestardu, pēdējais piekrita katoļu ticības sludināšanai Zemgalē. 
 Alberts ar Vilhelma piekrišanu 1226. gada 21. martā no Mežotnes sēdekļa atdalīja Sēliju, no kuras Lamberts atsacījās. Sēliju vēlāk pievienoja Rīgas bīskapijai, bet Lambertam piešķīra vēl neiekarotos Zemgales novadus un tajos tika nodibināta Zemgales bīskapija. Sēlijas ienākumus pagaidām atstāja Lambertam. Ar šo aktu tika izbeigta Sēlijas bīskapijas pastāvēšana.
 Pēdējo reizi Sēlijas diacēze () minēta 1312. gada Romas pāvesta Klementa V kūrijas izmeklēšanas protokolos pret Vācu ordeni pēc Templiešu ordeņa likvidēšanas,Franciscus de Moliano (1312). Quellen zur Geschichte des Deutschen Ordens. Bearb. von A. Seraphim. Königsberg, 1912. kas cita starpā tika vainots pie tā, ka lietuvieši "piemēram, Sēlijas un Rutēnijas (Polockas) bīskapijās cieši pie varas tika" () un atņēma tās Romas Katoļu baznīcai.Анты Сэларт. Полацкі князь Канстанцін і гісторыя Інфлянтаў у трэцяй чвэрці ХIII ст. Пераклаў з нямецкай Лявон Баршчэўскі.  (baltkrieviski)

 Skatīt arī 
 Sēlijas bīskapi
 1208. gada Sēlpils aplenkums,
 Mežotnes aplenkumi (1219—1220)

 Atsauces 

Kategorija:Livonija
Kategorija:Sēlijas bīskapija
Kategorija:Romas katoļu bīskapijas
Kategorija:Sēlija
Kategorija:Sēlijas vēsture