Latvieši

Latvieši (lībiešu: lețlizt, latgaliešu: latvīši) ir Eiropas valsts nācija un Latvijas pamatiedzīvotāji, kas pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem veidoja vairākumu (62,1%, 1,284 miljoni)Tautas skaitīšanas dati: Latvijā dzīvo 2 067 887 cilvēki  tvnet.lv 2012. gada 18. janvārī no kopējā Latvijas iedzīvotāju kopskaita. Gandrīz visiem latviešiem dzimtā valoda ir pie indoeiropiešu valodu baltu valodu grupas piederošā latviešu valoda. Mūsdienu latviešu tauta pakāpeniski izveidojās viduslaiku Livonijas vidus un dienvidu daļā, latgaļiem saplūstot ar citiem baltu etnosiem (zemgaļiem, sēļiem un kuršiem), kā arī Baltijas somiem (lībiešiem un vendiem). Plašākā nozīmē pie latviešu politiskās nācijas pieder arī citas etniskās izcelsmes Latvijas pilsoņi. Tiek lēsts, ka gandrīz 300 tūkstoši jeb aptuveni piektā daļa etnisko latviešu un viņu pēcnācēju patlaban dzīvo ārpus Latvijas, galvenokārt ASV, Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Austrālijā, Krievijā un Kanādā.

 Nosaukuma izcelsme 

Vārds „latvietis” kļuva izplatīts 19. gadsimtā, izspiežot no aprites jau vismaz kopš 16. gadsimta sastopamo apzīmējumu „latvis” (),Moscovia Antonijs Posevino, 1586  ko vēlāk no dzejas atkal ieviesa latviešu literārās valodas aktīvajā vārdu krājumā, lielākoties kā apzīmējumu senlatviešiem. Vārds „latvietis” darināts no vārda „latvis”, pievienojot tam izskaņu „-ietis”. Vārda „latvis” izcelsme ir senāka un neskaidrāka. Iespējams, tas radies no senākām vārda formām *latuvis vai *latavis, kas savukārt atvasinātas no īpašvārdiem *Latuva vai *Latava (salīdzinājumā ar mūsdienu upju nosaukumiem Lietuvā — Latavà, Latuvà, kā arī Lãtupis). Arī vārdā „latgalis” esošā sakne „lat-”, iespējams, cēlusies no kādas vecas upes *Latas nosaukuma, kura izcelsme varētu būt meklējama baltu pirmvalodas saknē „lat-”, kas savukārt nākušas no indoeiropiešu pirmvalodas *lat-, *let-, *lot- ('tecēt'). Vārdi ar līdzīgu sakni sastopami arī citās valodās, piemēram, sengrieķu λάταξ (látaks — 'pile'), senīru laith ('šķidrums, purvs'), (< *lati), lathach ('nogulumi, dubļi') (< *latàkā), sennorvēģu leþja ('māls; atliekas, gļotas') un vecaugšvācu letto ('māls'). No vārda „latvis” cēlies arī latviešu tautas nosaukums citās valodās, piemēram, lietuviešu lãtvis, krievu латыш, poļu lotysz, vācu Lette, angļu Lett, igauņu läti un somu lätti.

 Vēsture 

 Vēsturiskā izcelsme 13.—16. gadsimtā 
250 px|right|thumb|Baltu cilšu aptuveni apdzīvotās teritorijas ap 13. gadsimta sākumu
Sākotnēji krustneši par „latvjiem” lībiešu valodas ietekmē sauca vienīgi lībiešu kaimiņu cilti letgaļus (, ; , ). Livonijas krusta karu laikā kristītie letgaļi bija uzticami krustnešu sabiedrotie, tādēļ viņu valoda kļuva par starptautu saziņas valodu (lingua franca) mūsdienu Latvijas teritorijā. Tā Indriķa hronikas 1206. gada notikumu aprakstā minēts, ka „letiem jeb letgaļiem, kas gan vēl bija pagāni, kristiešu dzīves veids bija pa prātam (vitam christianorum approbantes)” un „viņus arī ar krievu dāvanām nevarēja piedabūt, lai vāciešiem nodara ļaunu”. Romas pāvesta Honorija III legāts Vilhelms no Modenas 1225. gadā Cēsīs sapulcējušos latviešus un vendus „uzslavēja par to uzticību un nelokāmību, jo tie no brīvas gribas un bez kādām kara jukām pirmie bija pieņēmuši kristīgo ticību un pēc tam nekad nebija aptraipījuši kristības sakramentus kā līvi un igauņi; viņš uzteica letu pazemību un pacietību, kuri Kunga Jēzus Kristus vārdu bija priecīgi nesuši pie igauņiem un citām pagāntautām un daudzus savas tautas piederīgos, kas tikuši nogalināti tās pašas kristīgās ticības dēļ, aizsūtījuši uz mocekļu saimi”.

220px|thumb|left|Voldemāra Vimbas 1930. gada glezna „Senlatvieši”
Latviešu etnoģenēzē būtiska loma bija kara un bada gadu izraisītajai iedzīvotāju izceļošanai. Kopumā Livonijas periods uzskatāms par labvēlīgu posmu latviešu tautas attīstībā. Ja 13. gadsimta vidū kopējais iedzīvotāju skaits tagadējās Latvijas teritorijā tiek lēsts ap 300 000, tad 16. gadsimta vidū Livonijas Konfederācija bija samērā blīvi apdzīvota zeme. Tā kā par vienu tautu šajā laikā runāt nevar, literatūrā tiek lietots visām šīm maztautām kopīgs apzīmējums „senlatvieši”. Senākais iespiestais teksts latviešu valodā ir 1507. gadā Leipcigā iespiestā t.s. Gisberta tēvreize. Lībekas Doma baznīcas dekāna J. Branda pierakstos ir norāde, ka jau Lutera dzīves laikā Rīgas latviešu draudze lietojusi 1525. gadā latviski pārtulkoto luterāņu katķismu, bet tas nav saglabājies. Simona Grūnava „Prūšu hronikā” (1526) atrodama tēvreize, kas visticamāk rakstīta kuršu valodā.Jānis Stradiņš. Zinātnes un augstskolu sākotne Latvijā. Rīga, 2009. — 105., 111. lpp.
Pirmā rakstos pieminētā latviešu skola 16. gadsimta otrajā pusē Rīgā bija Sv. Jēkaba baznīcas skola, kas no gadsimta beigām darbojās Sv. Jāņa baznīcas pārziņā.

Pirmais plaši zināmais rakstu piemineklis kopīgas latviešu valodas esamībai ir ceļojošā literāta Hāzentētera (Hasentödter) Rīgas apkaimēs pierakstītā tēvreize, kas 1550. gadā publicēta Sebastiāna Minstera „Kosmogrāfijā” BāzelēKārlis Draviņš. Das Hasentotersche lettische Vaterunser. — Studi Baltici, N. S., 1952, vol. 1 (9), с. 211—230:

1584. gada burvestību apsūdzībā Rīgas sālspūtēju pūšamo vārdu pierakstā bija publicēta kāda latviešu tautasdziesma,Jānis Stradiņš. Zinātnes un augstskolu sākotne Latvijā. Rīga: Latvijas vēstures institūta apgāds, 2009. — 164 lpp. bet 1632./1635. gadā Tērbatas Universitātes profesors Frīdrihs Mēnijs izdeva „Sacerējumu par livoniešu izcelsmi” (Syntagma de origine Livonorum), kurā latviešu tautasdziesma „Mana balta māmulīt” bija iespiesta ar visām notīm.

 Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā 
Lielo karu dēļ 16.—17. gadsimtā iedzīvotāju skaits atkal samazinājās. Pēc vēsturnieka Edgara Dunsdorfa veiktajām aplēsēm, ap 1700. gadu Latvijas teritorijā dzīvoja tikai 465 000 iedzīvotāju (Kurzemes un Zemgales hercogistē — 209 000, Zviedru Vidzemē — 153 000, Latgalē — 103 000),Edgars Dunsdorfs. Latvijas vēsture 1600-1710. Stokholma, 1962; 181 lpp. no kuriem absolūtais vairākums bija latvieši. Kurzemes mācītājs Pauls Einhorns savos darbos Reformatio gentis Letticae in Ducatu Curlandiae (1636) un Historia Lettica („Latviešu vēsture”) (1649) ar vārdu gentis Lettica jau apzīmēja visus Kurzemē, Zemgalē, Sēlijā, Vidzemē un Latgalē dzīvojošos zemniekus kā „latviešu nāciju” (Lettische Nation). Latviešu tautas konsolidēšanos būtiski ietekmēja Kokneses prāvesta Ernsta Glika veiktie Jaunās Derības (1685), Vecās Derības (1689) un Lutera mazā katehisma (1699)Swehta Behrnu Mahziba ta deewa kalpa Luterus, ar dauds Jautaschanahm un atbildeschanahm teem Wid-Semmes Latweescheem par labbu wairota im isspohschata. Rīga, 1699. un 1700. tulkojumi latviešu valodā.

1692. gadā vācu dabaspētnieku akadēmija "Leopoldina" publicēja Lentilija apcerējumu par hercoga Jēkaba laika Kurzemes un Zemgales hercogistes ģeogrāfiju un etnogrāfiju "Šis tas ievērības cienīgs par Kurzemi" (). Tajā atrodams šāds latviešu apraksts:Šis tas ievērības cienīgs par Kurzemi latviskais tulkojums ar A. Tenteļa ievadu no LU rakstu XI sējuma 1924. gadā 31.—73. lpp.

Milzīgus iedzīvotāju dzīvā spēka zaudējumus izraisīja 1710.—1711. gada Lielais mēris, kurā nomira apmēram puse Latvijas tālaika iedzīvotāju. Izmirušo novadu iedzīvotāju atjaunošanās notika gan dabiskā pieauguma, gan migrācijas rezultātā. Piemēram, grāfs Šeremetjevs savās Piebalgas novada muižās nometinājis demobilizētos krievu karavīrus, bet Mežotnes muižā 1738. gadā nometināti tatāru gūstekņi. Pēc Krievijas ķeizarienes Katrīnas II rīkojuma 1766.—1769. gadā Vidzemē Iršu pagastā nometināja 320 vācu zemniekus ar ģimenēm. Latgalē ieceļoja krievu un baltkrievu zemnieki. Lielākā daļa šo ieceļotāju turpmākajos gadsimtos pārlatviskojās, vienīgi pierobežas rajonos Latgalē, Sēlijā un Kurzemē izveidojās stabilas krievu, baltkrievu, lietuviešu un vācu kolonijas. Šajā laikā pārlatviskojās vai pārvācojās lielākā daļa līvu. Sākot no 1729. gada, spēcīgu grūdienu latviešu tautiskās pašapziņas un garīguma attīstībā deva Vidzemes brāļu draudžu kustība, kas tiek uzskatīta par latviešu pirmo tautisko atmodu.Ceļā uz nacionālu valsti. Gvido Straubes priekšlasījums starptautiskā konferencē "Informācija, revolūcija, reakcija 1905.-2005."
Pirmo latviešu valodā rakstīto vēstures apcerējumu „Stāsti no tās vecas un jaunas būšanas to Vidzemes ļaužu” 1753. gadā publicēja Vidzemes luterāņu mācītājs Blaufūss.

Izglītotākie un spējīgākie zemnieki, kuriem radās iespēja pamest zemkopību un pārcelties uz dzīvi pilsētās, pārvācojās. 18. gadsimta un 19. gadsimta mijā Rīgā dzīvoja apmēram 10 000 latviešu. Sargājot viduslaikos iegūtās  īpašās korporatīvās privilēģijas nodarboties ar tirdzniecību un amatniecību, Rīgas rāte nepielaida šai jomā no laukiem ieceļojušos latviešus, taču preču pārvadāšana, šķirošana, svēršana, uzglabāšana bija latviešu kompetencē. Šajā laukā darbojās ap 400 ģimeņu pārstāvji, kas bija organizēti tirdzniecības palīgamatos, kuriem vienīgajiem bija tiesības veikt minētos tirdzniecības palīgdarbus.Melita Svarāne Par ko parakstījās Rīgas latvieši 18. gadsimtā un 19. gadsimta pirmajā pusē "Latvijas Arhīvi" 2001.3., 36. lpp.

Apgaismības laikmeta ideju ietekmē palielinājās interese par latviešu vēsturi, kas reizumis tika idealizēta. Garlībs Merķelis savā 1799. gadā izdotajā darbā „Vidzemes senatne” par „veco latviešu” izskatu 12. gadsimtā rakstīja šādiLatviešu apgaismība, apģērbs un veselība :

1800. gadā kopējais iedzīvotāju skaits sasniedza 720 000 (Kurzemē un Zemgalē 307 000, Vidzemē 261 000, Latgalē 152 000).Latviešu Konversācijas vārdnīca X. sējuma 20 426 sleja, Rīga, 1933.-1934. Vienotas literārās latviešu valodas (par pamatu ņemot Vidzemes izloksnes) tapšanas pamatus lika Gothards Frīdrihs Stenders (1714—1796), kura kapakmeni Sunākstes kapos rotā uzraksts „Latwis”. Viņš savos sacerējumos jau kopš 1754. gada lietoja apzīmējumu „Latweeschi”. Ārpus Livonijas „latvieši” kā tautības apzīmējums pirmo reizi parādījās tikai Leipcigā izdotajā 1790. gada Hībnera „Leksikonā”.Reales Staats- und Zeitungs-Lexicon: ...; Nebst einem zweyfachen Register und Vorrede Herrn Johann Hübners, Rectoris des Fürstl. Gymnasii zu Merseburg.
Sadzīvē ar vārdu „latvieši” šajā laikā apzīmēja nevis tautību, bet gan piederību zemnieku šķirai, neatkarīgi no mājās lietotās valodas — „latvietis” nozīmēja to pašu ko „zemnieks”.

 Nācijas veidošanās 19. gadsimtā 
130px|thumb|right|Jaunlatviešu kustības galvenais dalībnieks — Krišjānis Valdemārs
Situācija krasi mainījās pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1817. gadā Kurzemes guberņas un 1819. gadā Vidzemes guberņas teritorijā, īpaši pēc zemes reformas, ar kurām Kurzemē 1867. gadā, bet Vidzemē 1868. gadā ar likumu aizliedza klaušas. 1856. gadā Tērbatas Universitātē studējošie latvieši, tai skaitā Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons un Juris Alunāns nodibināja jaunlatviešu kustību, kas aizsāka latviešu tautas pirmo atmodu. Jaunlatviešu galvenais darbības lauks bija publicistika, Krišjāņa Valdemāra Pēterburgā izdotajām „Pēterburgas Avīzēm” bija liela loma latviešu valodas attīstībā un nācijas vienošanā.Jaunlatvieši un latviešu valodas attīstība  No Rietumeiropas ienāca literatūra, kas izplatīja modernā nacionālisma idejas. Tās aizrāva daudzus latviešus. Izveidojās turīgo latviešu lauksaimnieku slānis, kuru pēcnācēji ieguva labu izglītību, daļai saglabājot latvisko identitāti. Līdz ar dzimtcilvēku brīvlaišanu pastiprinājās iedzīvotāju migrācija, nostiprinājās kopīga latviešu valoda, literatūra, kopēja pārnovadu kultūra. Daļa latviešu labākas dzīves meklējumos šajā laikā atstāja Latviju un pārcēlās uz dzīvi Sibīrijā un citās Krievijas guberņās. Līdz 1914. gadam Krievijā izveidojās apmēram 600 lielākas un mazākas latviešu kolonijas.Mēs esam savējie. Latviešu likteņi Krievijā  . Latvijas Universitātes Akadēmiskā bibliotēka.

Latvijas lielajās ostas un rūpniecības pilsētās savukārt no kaimiņu guberņām ieceļoja daudz krievu, ebreju, poļu, baltkrievu, lietuviešu un igauņu, kas samazināja kopējo latviešu īpatsvaru, tomēr pilsētās tas pieauga iekšējās migrācijas dēļ. Ap 1890. gadu latvieši baltvāciešu vietā kļuva par lielāko nacionālo grupu Rīgā un 1897. gadā jau veidoja 45,0% no strauji augošās lielpilsētas iedzīvotājiem.1897. gada Krievijas Tautskaites dati Rīgā  Демоскоп Weekly Pirmo reizi vēsturē latviešu kultūrā izveidojās pilsētnieciskais dzīvesveids ar plašu pasaules redzējumu. Sociāldemokrātiski orientētā Jaunā strāva ar savu laikrakstu „Dienas Lapa” sekmēja sabiedriskās pašapziņas veidošanos un sieviešu emancipāciju. 

 Valsts veidošanās 20. gadsimtā 

Latviešu politiskās nācijas tapšanu ļoti ietekmēja 1905. gada revolūcija un turpmākie saimnieciskā uzplaukuma gadi, kad latvieši, līdztekus baltvāciešiem un krieviem, dalīja saimniecisko un politisko varu Vidzemes un Kurzemes guberņās.

Pirmais pasaules karš un lielas daļas Kurzemes iedzīvotāju došanās trimdā uz Krieviju 1915. gadā radīja nopietnus draudus latviešu nācijas tālākai pastāvēšanai. Tautas skaitīšanu dati liecina, ka 1914.—1920. gadā Latvijas iedzīvotāju skaits samazinājās no 2 552 000 līdz 1 596 100,Pastāvīgo iedzīvotāju skaits pēc tautas skaitīšanu datiem   tātad bojā gājušo vai Latviju pametušo iedzīvotāju skaits bija gandrīz 1 miljons. Kara izraisītais posts un slimības, kā arī sekojošās Brīvības cīņas un kreisi orientēto latviešu izceļošana uz PSRS stipri samazināja latviešu skaitu Latvijā, tomēr pēc neatkarīgas valsts izveidošanas 1918. gada 18. novembrī latviešu skaits atkal strauji pieauga.
Līdz 1925. gadam no bēgļu gaitām atgriezās 218 000 iedzīvotāju,Pārsla Eglīte. A Brief Overview of the 20th Century Latvian Migration Studies. // Folia Geographica / Ģeogrāfiski raksti Vol. 14. Ed. G.Rudzītis. — Rīga: Latvian Geographical Society, 2008. no kuriem lielākā daļa bija latvieši. Krievijā palikušie latvieši spēja izveidot aktīvu diasporu un daudzi no viņiem ieņēma augstus amatus PSRS pārvaldes struktūrās, tomēr 1937. un 1938. gadā daļu no viņiem NKVD „Latviešu operācijā” sodīja ar nāvi, pamatojoties uz apsūdzībām par piedalīšanos „Latviešu fašistu organizācijā RKKA” un vadoties no t.s. „Latviešu sarakstiem”. 1926. gada tautas skaitīšanā PSRS bija saskaitīti 151 410 latvieši, bet 1939. gada tautas skaitīšanā — 128 345 latvieši.

Liela nozīme latviešu nācijas tālākā attīstībā bija Latgales atkalapvienošanās ar pārējām latviešu apdzīvotajām teritorijām 1917.—1920. gadā. Latgaliešu laukstrādnieki pārceļoja uz pārējo Latvijas daļu, saimnieciskā uzplaukuma periodā pēc 1935. gada valstī ieradās arī vismaz 5 tūkstoši laukstrādnieku no Polijas un Lietuvas, no kuriem daļa apmetās uz pastāvīgu dzīvi un strauji pārlatviskojās. Tomēr šajā laika posmā bija arī nozīmīgi Latvijas iedzīvotāju zaudējumi.
Aptuveni 20—30 tūkstoši latviešu šajā laikā reliģisku apsvērumu dēļ emigrēja uz Brazīliju. Baltvāciešu iekļaušanos latviešu nācijā pārtrauca 1939.—1940. gada piespiedu izceļošana uz Vācijas okupētajiem Polijas apgabaliem, kopējais izceļotāju skaits bija 66 000. Savukārt lielu daļu no Latvijas ebrejiem iznīcināja nacistu okupācijas laikā 1941.—1943. gadā.Latvijas ebreju valsts darbinieku likteņi Otrā pasaules kara laikā  

Otrais pasaules karš un neatkarīgas valsts zaudēšana nopietni iedragāja latviešu tautas attīstību. Liela daļa latviešu gāja bojā karadarbības dēļ vai arī pameta valsti 1944.—1945. gadā (ap 250 000), izveidojot spēcīgu diasporu. Tiek lēsts, ka 1945. gadā Latvijā bija palikuši tikai aptuveni 1 600 000 iedzīvotāju. Atkārtotas turīgāko un izglītotāko Latvijas iedzīvotāju masveida deportācijas 1941. gadā (15 000 cilvēku) un 1949. gadā (53 000 cilvēku) un vienotas padomju tautas (pārkrievošanas) doktrīna iedragāja latviešu tautisko identitāti. Latvijā līdz 1959. gadam uz patstāvīgu dzīvi apmetās ap 410 000 kolonistu no Padomju Savienības, bet līdz 1989. gadam vēl papildu 348 000 ieceļotāju. Latviešu īpatsvars Latvijā samazinājās līdz 52% 1980. gadu beigās.Iedzīvotāju skaita un struktūras dinamika  Demogrāfijas centrs 1989. gada 23. augustā Latvijas PSR, Lietuvas PSR un Igaunijas PSR Tautas frontes organizēja Baltijas ceļu — demonstrācija pret Molotova—Ribentropa paktu un tā sekām. 1990. gada 18. martā notika pirmās daļēji demokrātiskās Augstākās Padomes vēlēšanas, kurās uzvarēja Tautas fronte. 4. maijā LPSR AP deklarēja Latvijas Republikas atjaunošanu. Pēc 1990. gada ap 158 000 no nesenajiem ieceļotājiem atkal pameta Latviju. Neatkarības atgūšana 1990.—1991. gadā atjaunoja latviešu valodas un kultūras dominējošo stāvokli, tomēr kā viens no svarīgākajiem tālākās valstsnācijas attīstības uzdevumiem tika pasludināta cittautiešu integrācija un iekļaušanās kopējā Eiropas kultūras un ekonomikas telpā.

 Skaita izmaiņas 

 Latvijā (kopš 1979. gada) 
 Ikgadējās skaita izmaiņasGadsKopējais skaitsIRG069. Pastāvīgie iedzīvotāji pēc tautības gada sākumā  csb.gov.lv, apmeklēts 2020. gada 22. jūlijā Dzimušo skaitsIDG120. Dzīvi dzimušie pēc tautības csb.gov.lv, apmeklēts 2020. gada 22. jūlijā Mirušo skaitsIMG050. Mirušie pēc tautības  csb.gov.lv, apmeklēts 2020. gada 22. jūlijā Dabiskais pieaugums 1979 1 344 105 1980 17 918 20 107 -2189 1985 20 354 20 537 -183 1986 21 613 18 682 2931 1987 21 617 19 448 2169 1988 21 354 18 962 2392 1989 1 387 757 20 964 18 784 2180 1990 21 438 19 892 1546
  1991 20 107 19 797 310 1992 19 418 20 002 -584 1993 17 256 21 685 -4429 1994 15 729 22 683 -6954 1995 13 763 21 493 -7730 1996 12 542 19 160 -6618
  Ikgadējās skaita izmaiņasGadsKopējais skaits Dzimušo skaits Mirušo skaits Dabiskais pieaugums 1997 11 991 18 752 -6761 1998 11 563 19 129 -7566 1999 12 159 18 256 -6097 2000 1 370 703 12 831 17 648 -4817 2001 1 368 994 12 525 17 932 -5407 2002 12 793 17 866 -5072
  2003 1 362 666 13 594 17 777 -4183 2004 13 202 17 632 -4430 2005 1 357 099 14 635 17 713 -3078 2006 14 837 17 864 -3027 2007 1 346 686 15 465 18 203 -2738 2008 15 856 17 125 -1269 2009 1 340 143 14 267 16 576 -2309 2010 12 616 16 486 -3870 Ikgadējās skaita izmaiņasGadsKopējais skaits Dzimušo skaits Mirušo skaits Dabiskais pieaugums Imigrējušo skaitsIBG041. Starptautisko ilgtermiņa migrantu etniskais sastāvs  csb.gov.lv, apmeklēts 2020. gada 23. jūlijā Emigrējušo skaits Migrācijas saldo 2011 1 255 785 12 020 15 763 -3743 4965 11 823 -6858 2012 1 245 246 12 862 15 860 -2998 6280 11 106 -4826 2013 1 237 463 14 936 15 766 -830 3080 10 794 -7717 2014 1 229 067 15 837 15 597 240 3882 9655 -5773 2015 1 223 650 15 830 15 763 67 3012 10 319 -7307 2016 1 216 443 16 065 15 906 159 3081 10 379 -7298 2017 1 209 401 15 524 15 924 -400 3039 9381 -6342 2018 1 202 781 14 351 16 014 -1663 2888 7538 -4650 2019 1 196 578 14 247 15 619 -1372 3078 6073 -2995 2020 1 192 333 13 416 16 019 -2603 2849 4820 -1971 2021 1 187 891 13 599 18 883 -5284 4069 5389 -1320 2022 1 181 534 12 398 16 859 -4461  5214 6584 -1370 2023 1 175 902(1 189 952)§ 11 407 15 662 -4255 5857 5432 425 2024 1 171 070(1 186 337) § 10 182 14 904 -4722 5390 5364 26 2025 1 182 008     
§ 2023. un 2024. gada sākumā aplēsto iedzīvotāju skaitu agrākā loģistiskās regresijas modeļa (izmantojot 2011. gada tautskaites rezultātus) vietā pārrēķināja pēc Sol-Logit modeļa, kam nav nepieciešami apmācības dati.

 Latvijā un Rīgā (1867—2000) 
18671881189719131917191919201930193519591970197919892000Latvijā(īpatsvars)nav datunav datu1 318 617(68,3%)nav datunav datunav datu1 161 404(72,8%)1 394 957(73,4%)1 467 035(77,0%)1 297 881(62,0%)1 341 805(56,8%)1 344 105(53,7%)1 387 757(52,0%)1 370 703(57,7%)Rīgā(īpatsvars)24 199*(23,6%)49 974*(29,5%)127 046*(45,0%)218 097*(42,2%)114 379(54,3%)109 660(51,5%)99 580(54,9%)227 842(60,3%)242 731(63,0%)258 528(44,5%)299 072(40,9%)317 546(38,3%)331 934(36,5%)313 368(41,0%)

Piezīme: * Uzskaite pēc ikdienas valodas
Avots: Tautas skaitīšanu datiLatviešu Konversācijas vārdnīca X. sējuma 20 441 sleja, Rīga, 1933.—1934.Central Statistical Bureau of Latvia, 2009 

 Latvijā un Rīgā pēc 2000. gada 

 2001 2003 2005 2007 2009 2011 2013 2015 2017 2019 2021 2023 2025 Latvijā(īpatsvars) 1 368 994(57,9%) 1 362 666(58,5%) 1 357 099(58,8%) 1 346 686(59,0%) 1 340 143(59,3%) 1 255 785(60,5%)1 237 463(61,1%)1 223 650(61,6%)1 209 401(62,0%)1 196 578(62,3%)1 187 891(62,7%)1 175 902(62,4%)1 182 008(63,7%) Rīgā(īpatsvars) 311 609(41,2%) 308 623(41,7%) 309 386(42,3%) 305 691(42,3%) 301 823(42,3%) 295 084(44,7%) 291 359(45,3%) 294 335(45,9%) 300 423(46,8%) 292 273(46,7%) 289 937(47,2%) 284 218(46,6%) 285 741(48,3%)
Avots: Centrālā Statistikas biroja datubāze un Oficiālās statistikas portāls (IRE050. Latviešu skaits un īpatsvars iedzīvotāju kopskaitā Latvijā un Rīgā gada sākumā 1920 - 2025)

 Bijušajā PSRS teritorijā (1926—2011) 

  1926 1939 1959 1970 1979 1989 2001* 2011* Krievijas Federācija 125 104 105 803 74 932 59 695 67 267 46 829 28 520 18 979 Baltkrievija  14 080 8117 2631 2660 2617 2658 2239 1549 Ukraina 9131 7912 6919 7421 7167 7142 5079 Kazahstāna  1103 3693 4588 4269 4318 3373 1816 1123 Uzbekistāna  717 946 950 1199 1464 1131 140 1600 Turkmenistāna  234 284 199 935 355 559 243 Kirgizstāna  70 312 358 544 812 392 195 82 Tadžikistāna  20 178 243 499 351 310 104 9 Azerbaidžāna  569 609 519 550 1099 324 ~50 Gruzija  363 468 606 828 601 530 ~100 Armēnija  12 23 58 754 118 145 ~50 Moldova      449 336 446 472 ~200 Lietuva     6318 5063 4354 4229 2955 2300 Latvija    1 297 881 1 341 805 1 344 105 1 387 757 1 370 703 1 285 136 Igaunija    2888  3286  3963 3135 2330  2171 Kopā  151 410 128 345 1 399 539 1 429 844 1 439 037 1 458 986 ~1 414 724
 Katrā valstī tautas skaitīšanu gadi bija nedaudz atšķirīgi.

 Kultūra 

 Arhitektūra 
300px|thumb|right|1848. gada otrajā pusē Grobiņas apriņķa Rucavas pagasta „Vecķērvēs” celta dzīvojamā māja Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā

Latvijā tradicionāli tika celtas baļķu mājas, kuru novietojums bija atkarīgs no reģiona. Rietumlatvijā tās parasti tika celtas atsevišķi vai lokveidā apkārt centrālajam laukumam. 18. un 19. gadsimtā Kurzemē valdošais zemnieku apmetņu tips bija viensētas. Ciemos liela nozīme bija viensētu tradīcijai, atsevišķu sētu uzbūve un iekārtojums Kurzemē bija balstīts uz savrupības principa, proti katrai saimniecības vajadzībai bija paredzēta atsevišķa ēka.Kurzemes lauku sēta 

 Zemgale 

Zemgalē izplatītākais apmetņu veids 18. un 19. gadsimtā bija guļbūves tehnikā no stūros savienotiem aptēstiem baļķiem celtas viensētas, bet Rīgas līča piekrastē un gar Lietuvas robežu tās bija koncentrētākas un veidoja ciemus. Materiālās kultūras ziņā vērojama pāreja no Rietumlatvijas uz Austrumlatvijas arhitektūras iezīmēm, pārsvarā gan saglabājot Rietumlatvijai, precīzāk Kurzemei un Rietumvidzemei, radniecīgus elementus. Viensētu ēku izvietojums bija brīvāks un bija sastopamas dažādas tā variācijas. Dzīvojamā māja varēja atrasties pašā sētas centrā un ap to bija dārzs. Dzīvojamai mājai vienā pusē bija novietotas kūtis un klētis, kas kopā veidoja savā ziņā noslēgtu pagalmu. Mazliet tālāk atradās rija. Pirts atradās nostāk, parasti aiz kūtīm.

 Latgale 

Latgalē slāvu kultūras ietekmē,Latgales lauku sēta  viensētas bija retāk sastopamas un cilvēki vairāk dzīvoja mazāku māju kopumos — sādžās () ar sīkām saimniecībām.Latviešu viensēta  Izplatītākie apmetņu veidi bija rindu sādžas un izklaidu sādžas, kurām bija vairāki ēku izvietojuma plānojumi:
 taisnstūrveida pagalms, ap kuru cēla visas ēkas un, kuru veidoja divas pret ielu vērstas un viena līdztekus ielai būvēta celtne;
 divpagalmu princips — visas ar galiem pret ielu vērstās ēkas izvietoja šādi: centrā dzīvojamā māja, uz vienu pusi no tās kūts, uz otru — klēts;
 kūts un dzīvojamā ēka novietotas līdztekus un tik tuvu kopā, ka saskaras jumtu slīpes, starp ēkām atrodas slēgts aploks, klēts u.c. ēkas atrodas attālāk; u.c. plānojumi.

Latgales arhitektūru ietekmēja ne tikai tradīcijas un zemes trūkums. 19. gadsimta pirmajā pusē Krievijas Impērijas valdība izdeva celtniecības norādes. Dzīvojamās mājas bija jābūvē ar logotajiem istabu galiem paralēli mājai vienā vai abās tās pusēs, kamēr izveidojušies regulārie pagalmi jānoslēdz ar žogiem un vārtiem. Saimniekiem parasti bija tikai viena vai dažas rijas un akas uz visu sādžu. Pirtis ierīkoja aiz katras sētas dārziem, gar upes vai ezera malu. 19. gadsimta otrajā pusē lielākajai daļai sētu bija tikai no 5 līdz 10 ha zemes, ko tālāk sadalīja daudzos starpgabalos — kopējos tīrumos.Latgales lauku sēta 

 Sabiedrība 

Senie latvieši dzīvoja saimēs, kas bija viensētas apdzīvojošu cilvēku kopums. Pie tās sākotnēji piederēja sētas īpašnieka ģimenes locekļi, taču laika gaitā tajā iekļāvās arī kalpi un kalpones, kas bija vai nu brīvi cilvēki bez īpašumiem vai arī nebrīvi cilvēki kā dreļļi (karagūstekņi) vai cilvēki, kuri brīvību ir zaudējuši uz laiku, nespējot atmaksāt parādu. Senākais ģimenes veidošanas veids varētu būt bijusi sievas zagšana. Arnolds Spekke savā darbā „Latvieši un Livonija 16.gs.” par sievas zagšanu rakstīja šādi:

Ar laiku zagšanas vietā ieviesās pirkšana un vedēji varēja arī vienoties ar saimes tēvu par samaksu, līdz ar to jaunava kļuva par preci (no tā arī cēlies vārds „precēt”). Šādos gadījumos dots līdzi arī pūrs — pašas meitas darinātais — adījumi, audumi, tērpi, rotas, kā arī lopi.Vedības  Pēc Latvijas okupācijas 1946. gadā Latvijas PSR varas iestādes sāka kolektivizāciju, no viensētām cilvēkus pārceļot uz kolhozu centros jaunveidotajiem pilsētciemiem. Līdz 1965. gadam no viensētām pārvietoja 22 000 ģimenes, t.i. 11% lauksaimniecībā nodarbināto. Mūsdienās Latvijā turpinās jau 18. gadsimtā sākusies urbanizācija un 2009. gadā pilsētās dzīvoja 68% Latvijas iedzīvotāju.Iedzīvotāju dinamika . Demogrāfijas centrs.

 Ģenētiskie pētījumi 
Latviešu etnoģenēzē pierādāmi vairāki slāņi, kuri atspoguļo secīgus migrācijas un asimilācijas viļņus daudzu tūkstošu gadu garumā. Vissenākie Latvijas mezolīta perioda iedzīvotāti ģenētiski bija līdzīgi Eiropas senākajiem iedzīvotājiem jeb Rietumu medniekiem-vācējiem, agrā neolīta periodā apmēram 3900. gadus p.m.ē. notika pirmiedzīvotāju sajaukšanās ar Austrumu medniekiem-vācējiem, izveidojot Narvas kultūru. Vēlā neolīta peridā apmēram 2800. gadus p.m.ē. ieceļoja Rietumu stepju lopkopji, kas runāja indoeiropiešu valodās un izveidoja Auklas keramikas kultūru. Akmens laikmetā Latvijas pirmiedzīvotāju genētiskajā materiālā nav atrodams Agrīno Eiropas zemkopju genoma piejaukums.The Neolithic transition in the Baltic was not driven by admixture with early European farmers. Jones ER, Zarina G, Moiseyev V, Lightfoot E, Nigst PR, Manica A, Pinhasi R, Bradley DG. Curr Biol CB. 2017;27:576–582

Y-hromosomas izpēte parādījusi, ka mūsdienu latviešu vīriešiem dominē N1с1  un R1a  haplogrupas. N1c1 haplogrupa ir izplatīta Ziemeļeiropā (somiem, sāmiem, igauņiem, lietuviešiem, krieviem, zviedriem) un Sibīrijā, bet R1a ir izplatīta ungāriem, poļiem, baltkrieviem, mariešiem, ukraiņiem, krieviem, mordviešiem, slovēņiem, igauņiem, čehiem, lietuviešiem, komiešiem, norvēģiem, kirgīziem, kā arī daļā Indijas iedzīvotāju.

 Latviešu diaspora 

ValstsReģistrētais skaits1.   <center>96 070 9.   <center>10 503Befolkningen etter innvandringskategori og landbakgrunn Iedzīvotāji pēc imigrācijas kategorijas un izcelsmes valsts 2015. gada 1. janvārī (norvēģiski)15.   <center>9562.   <center> 45 836Īrijā 2010. gadā reģistrēti 3,134 imigranti no Latvijas un 4,353 no Lietuvas  (20 593)2011. gada Īrijas tautskaitē reģistrēto latviešu skaits  8.   <center> 9775  16.   <center>3003.   <center> 36 000Population by country of birth and nationality, Annual Population Survey, Office of National Statistics, 201010.   <center> 4116  17.   <center>2004.   <center> 28 5202002. gada Krievijas tautas skaitīšanas dati   11. 20px|border Ukraina  <center> 4800↑ Joshua Project — Ethnic People Groups of Ukraine 18.   <center>2005.   <center>27 870Detailed Mother Tongue (103), Knowledge of Official Languages (5), Age Groups (17A) and Sex (3) for the Population of Canada, Provinces, Territories, Census Divisions and Census Subdivisions, 2006 Census — 20% Sample Data  12.   <center>2400Gyventojų skaičius metų pradžioje. Požymiai: tautybė — Rodiklių duomenų bazėje    19.   <center>1006.   <center> 25 000Ediēćo 214 24/06/2002   13.   <center>2177 Igaunijas iedzīvotāju statistika pa gadiem pēc tautības  7.   <center>18 938Corrigendum Australia Census Analytic Program Anustralians's Ancestories  14.   <center>1549 KOPĀ  <center> vairāk nekā 220 000

 Skatīt arī 
 Latviešu personvārdi
 Trimdas latvieši
 Latvijas demogrāfija

 Literatūra 
 Uldis Ģērmanis. Latviešu tautas piedzīvojumi. (1958). Vienpadsmitais izdevums Atēna, 2009; 344 lpp. 
 MĪTI PAR LATVIEŠU UN LATVIJAS VĒSTURI UN PIEZĪMES PAR TĀ DĒVĒTO LATVIJAS TĒLA JAUTĀJUMU Jānis Krēsliņš, Jaunā Gaita nr. 213, 1998. gada jūnijs.

 Atsauces 

 Ārējās saites 
 Arnis Terzens „Saruna ar Ritu Grāveri” — Kabinets Nr. 88, 2010. 
 Garlībs Merķelis „Vidzemes Senatne” tulkojis Kaudzītes Matīss — Izdeva J.Ozols, Rīga 1906. 
 Teodors Zeiferts „Latviešu rakstniecības vēsture. Latvieši”  — Gulbis, Rīga 1922. 
 Jēkabs Ziedars „Šūpo šūpuli. Kā apturēt tautas izmiršanu” — Baiba Ziedare, Jelgava 2009.  
 Endre Bojtár "Foreword to the past — a cultural history of the Baltic people"  — Central European University Press, Budapest 1999.  
 Parīzes Miera konferences Latvijas delegācijas Miera konferencei adresētais memorands 
 Carte Ethnographique de L' Europe — Lausanne 1918.

 Audiovizuālās norādes 
 Putniņa un Cimermaņa animācijas filma «Latvietis», Animācijas Brigāde 2007. 
 Anša Epnera dokumentālā filma «Es esmu latvietis», Latvijas Kino 1990. 
 Zinātnes kafejnīca  "No kā cēlušies latvieši" (17.03.2016), Latvijas Universitāte 2016. gada 17. martā 

Kategorija:Eiropas tautas