Balafonas

Balafonas (mand. bálafóo ߓߟߊߝߐ߲) – mušamasis medinis idiofonų grupės muzikos instrumentas. Jis yra paplitęs vakarų Afrikoje ir pirmiausia siejamas su mandingų, bobų, senufų, gurų tautomis, kurios gyvena dab. Burkina Faso, pietų Malio, Gvinėjos, šiaurės Dramblio Kaulo Kranto teritorijose.Jessup, Lynne (1983). The Mandinka Balafon: An Introduction with Notation for Teachesting. Art Path Press. ISBN 9780916421045. Jis taip pat yra paplitęs šiaurės Ganoje, Siera Leonėje, Senegale, Kamerūne.

Vietinėse tautose instrumentas dažniausiai vadinamas bala (ߓߟߊ bála), o vakarų kalbose paplitęs pavadinimas kildinamas iš junginio bala+foo, reiškiančio „balos šnekėjimas/muzika“.Faya Ismael Tolno (September 2011). „Les Recherches linguistiques de l'école N’ko“ (PDF). Dalou Kende (in French). No. 19. Kanjamadi. p. 7. Siera Leonėje jis žinomas kaip balangiCootje Van Oven. „Music of Sierra Leone“, in African Arts, Vol. 3, No. 4 (Summer, 1970), pp. 20-27+71., tarp gurų tautų – džil (gyil).

Kultūrinė veikla susijusi su balafonu Malio, Burkina Faso ir Dramblio Kaulo Kranto senufų bendruomenėse 2012 m. įrašyta į UNESCO nematerialaus kultūros paveldo sąrašą. 2024 m. elementas išplėstas prijungiant Indonezijos kolintango tradiciją.Cultural practices and expressions linked to Balafon and Kolintang in Mali, Burkina Faso, Côte d’Ivoire and Indonesia

 Raida 
Balafonas atsirado ir naudotas Sahelio civilizacijoje kaip vienas svarbiausių muzikinių instrumentų. Manoma, kad jis galėjo susiformuoti dar iki XII a. Sundiatos epas pasakoja kad prieš 800 metų keliaujantis dainius Bala Faséké Kouyaté įtikino Soso karalystės valdovą Sumanguru Kante įdarbinti jį rūmuose po to, kai atliko nuostabų kūrinį balafonu. Malio imperijos įkūrėjas Sundiata Keita nuvertė šį karalių, o garsųjį balafoną, vadinamąjį Soso balą, išvežė į Niagasolą. Ten jis saugomas iki šiol, o dainiaus palikuonių šeima Kouyaté puoselėja muzikines tradicijas iki mūsų laikų. Su tuo susijusi tradicija Gvinėjoje jau 2008 m. buvo paskelbta pasaulio paveldu.Cultural space of Sosso-Bala
1352 m. apie balafoną pateikiami pirmieji rašytiniai šaltiniai: Ibn Batuta aprašo šio instrumento naudojimą Malio imperatoriaus rūmuose.Jerry Bently, Old World Encounters: Cross-Cultural Contacts and Exchanges in Pre-Modern Times (New York: Oxford University Press, 1993), 131. Balafonas ilgai buvo (ir daug kur vis dar išlieka) instrumentas, susietas su religiniais ritualais. Dėl to juo galėdavo groti tik religinių bendruomenių nariai, ir muzika buvo skiriama švenčių, vestuvių, laidotuvių, rūmų ceremonijų progoms. Balafonai buvo laikomi šventyklose ir prieš naudojimą turėdavo praeiti apšvarinimo ritualus. Balafonai būdavo naudojami ir klajojančių dainių (dželi) repertuare kartu su kora ir ngoniu.

XVII a. balafonus aprašė ir europiečiai keliautojai, kurie lankėsi Sahelio zonoje. Afrikos vergų prekybos metu balafonas pasiekė Naująjį pasaulį, kur jo (barrafoo) naudojimas užfiksuotas XVIII a., tačiau vėliau nunyko.Dena J. Epstein. Sinful Tunes and Spirituals: Black Folk Music to the Civil War. University of Illinois Press (1977).

Balafonas yra svarbi Vakarų Afrikos tautų kultūrinės tapatybės dalis. Jis minimas ir Senegalo himne. Įvairiose šalyse dedamos pastangos, kad ši tradicija nenunyktų. Malyje vyksta specialus balafonui skirtas festivalis.Mali Ministry of Culture. Le Triangle du Balafon: Projet de Festival du Balafon, Troisieme Edition, Sikasso – 02 au 05 Novembre 2006, (2006).

 Sandara ir įvairovė 
Balafoną sudaro medinės plokštelės (klavišai), kurios tradiciškai gaminamos iš koralmedžio (pterocarpus erinaceus, kosso) medžio. Mediena lėtai džiovinama virš ugnies, o vėliau formuojami skirtingų garsų klavišai. Skambesys priklauso nuo jų dydžio, storumo ir formos. Paprastai plokštelės sudedamos pagal pentatoninę gamą.

Klavišų skaičius paprastai yra 18-21, tačiau jų gali būti ir mažiau: 16, 12, 8, ar net 6. Papraščiausiu atveju plokštelės gali būti sudedamos laisvai, tam tinkamoje vietoje (paprastai tokius balafonu naudoja jaunimas treniruotėms). Tačiau dažniausiai jos įtvirtinamos specialiame rėme. Po juo įtvirtinami džiovinti tuščiaviduriai moliūgai, kurie veikia kaip rezonatoriai. Kadangi moliūgų dydžiai skiriasi, balafono klaviatiūra yra pasvirusi. Moliūguose esančios skylutės tradiciškai užkemšamos medžiaga pagaminta iš voro kiaušinėlių ar šikšnosparnio sparnų, kad išgauti specialų tembrą. Grojant instrumentu naudojamos dvi medvilne ar kitu paminkštinimu apsuktos lazdelės.Harper, Colter (2008). „Life, Death, and Music in West Africa“. Contexts Magazine. Winter: 44–51.

Balafonu gali būti atliekami soliniai kūriniai, tačiau Malyje bei Gvinėjoje populiarūs ir trijų skirtingo dydžio ir registro balafonų ansambliai. Kamerūne egzistuoja šešių balafonų orkestro komenchang tradicija. Tarp gurų tautų balafonas (džilis) paprastai yra lydimas moliūginio būgno kuoro muzikos.

Senufai balafoną vadina įvairiais pavadinimais, tarp kurių dažniausias ncegele. Jų grojimo šiuo instrumentu tradicija laikoma išsaugujusia archaiškiausius bruožus.

 Susijusios pasaulio paveldo tradicijos 

 Soso balos kultūrinė erdvė (2008, )
 Marimbos muzika, tradicinės Kolumbijos Pietų Ramiojo vandenyno regiono ir Ekvadoro Esmeraldaso provincijos dainos ir šokiai (2015, , )
 Tradicinio instrumento mbiros/sansi gamyba ir muzikavimas (2020, , )

 Išnašos 

 Papildomam skaitymui 
 Lynne Jessup. The Mandinka Balafon: an Introduction with Notation for Teaching. Xylo Publications, (1983)  .
 Eric Charry. Mande Music: Traditional and Modern Music of the Maninka and Mandinka of Western Africa. Chicago Studies in Ethnomusicology. University Of Chicago Press (2000).  .
 Gert Kilian „Balafon Beat“, Verlag Zimmermann, Germany
 Gert Kilian „The Balafon with Aly Keita & Gert Kilian“, édition „improductions“ / Paris

Kategorija:Idiofonai
Kategorija:Afrikos muzikos instrumentai
Kategorija:Nematerialusis pasaulio paveldo sąrašas
Kategorija:Sahelio civilizacija