Programa T4

Programa „T4“ () – nacistinės Vokietijos priverstinės eutanazijos programa, skirta masiniam fiziškai ir psichiškai neįgalių asmenų žudymui. Pradėta 1939 m. Adolfo Hitlerio įsakymu, ir nors oficialiai nutraukta 1941 m. (suintensyvėjus Holokaustui), žudymas slapta tęsėsi iki pat karo Europoje pabaigos. Programą vykdė Nacionalsocialistų partijos sukarinta organizacija SS.

Programa buvo grindžiama nacizmo požiūriu į vadinamąją rasinę higieną (Rassenhygiene) ir eugeniką. Naciai tikėjo arijų rasės pranašumu ir siekė atsikratyti „genetiškai menkesniais“ arba „našta visuomenei“. Tai atitiko jų tikslą sukurti „gryną“ ir sveiką Vokietijos visuomenę. Programa skirta visiems, kurių „gyvybė neverta gyvenimo“ (lebensunwertes Leben): fizinę ar psichikos negalią turintys ir nepagydomai sergantys, pagyvenę asmenys. Įtakos turėjo ir ekonominiai veiksniai – naciai žmones vertino pagal jų darbo našumą, todėl nevisaverčiai asmenys buvo „varginanti našta“ ir „beverčiai valgytojai“.

Programos aukomis tapo 275–300 tūkst. žmonių.

 Kontekstas ir programos kilmė 
XX a. pradžioje „paveldimų ydų“ (kartais ir paveldimą „antisocialų“ elgesį) turinčių asmenų sterilizacija buvo gerbiama medicinos sritis. Kanada, Danija, Šveicarija ir Jungtinės Amerikos Valstijos priėmė priverstinės sterilizacijos įstatymų. 3 dešimtmetyje atlikti tyrimai parodė, kad Vokietija buvo viena iš valstybių, ypač nenoriai svarsčiusi sterilizacijos įstatymus. A. Hitleris knygoje „Mano kova“ (1924) teigė, kad vieną dieną rasinė higiena „taps didesniu žygdarbiu nei pergalingiausi mūsų dabartinės buržuazinės eros karai“.

1933 m. liepą priimtas „Paveldimų ligų turinčių palikuonių gimimo prevencijos įstatymas“ numatė privalomą asmenų, sergančių „paveldimomis ligomis“ (pvz., šizofrenija, epilepsija, Hantingtono chorėja ar „imbecilumu“), sterilizaciją. Sterilizacija taip pat įteisinta lėtiniam alkoholizmui ir kitoms socialinio nukrypimo formoms. Įstatymą vykdė Vilhelmo Friko vadovaujama Vidaus reikalų ministerija, pasitelkdama specialius „Paveldimosios sveikatos teismus“ (Erbgesundheitsgerichte), kurie tikrino slaugos namų, beprotnamių, kalėjimų, senelių globos namų ir specialiųjų mokyklų gyventojus, kad atrinktų sterilizuotinus asmenis. Skaičiuojama, kad vykdant įstatymą 1933–1939 m. sterilizuota 360 000 žmonių.

Rasinės higienos ir eugenikos politiką bei mokslinių tyrimų darbotvarkę propagavo vokiečių psichiatras Emilis Krepelinas. Šveicarų psichiatras Oigenas Bloileris, savo veikale „Psichiatrijos vadovėlis“ (Lehrbuch der Psychiatrie, 1916) teigęs, kad „psichiniai ir fiziniai luošiai“ sukelia rasinę degradaciją, pasisakė už šizofrenija diagnozuotų (ar į ją „linkusių“) asmenų eugeninę sterilizaciją:

Tarp Nacionalsocialistų partijos valdininkų idėja įtraukti į programą žmones su fizine negalia turėjo būti išreikšta atsargiai, nes propagandos ministrui Jozefui Gebelsui buvo deformuota dešinė koja. 1937 m. dėl spartaus ginklavimosi Vokietijoje susidarė didelis darbo jėgos trūkumas, todėl kiekvienas, galintis dirbti, laikytas „naudingu“ ir atleistas nuo įstatymo – sterilizacijos mastas sumažėjo. Pavadinimas „Aktion T4“ sugalvotas po karo – tuo metu Vokietijoje vartoti terminai eutanazija (Euthanasie) ir „gailestinga mirtis“ (Gnadentod). Programa „T4“ kilo iš Nacionalsocialistų partijos „rasinės higienos“ (Rassenhygiene) teorijos: tikėta, kad vokiečių tauta turi būti išvalyta nuo rasinių priešų, įskaitant visus psichiatrijos ligoninėse gydomus asmenis ir žmones su paprasta fizine negalia. Siekdami išsiaiškinti, ar šizofrenija sergantys pacientai pagydomi, psichiatrai naudojo naujus insulino šoko gydymo metodus.

 Įgyvendinimas 

A. Hitlerio asmeninis gydytojas Karlas Brantas ir reichskanceliarijos vadovas Hansas Lamersas po karo liudijo, kad A. Hitleris jiems dar 1933 m. (kai priimtas sterilizacijos įstatymas) teigė pritariantis nepagydomų ligonių žudymui, tačiau suvokė, kad visuomenės to nepalaikys. 1935 m. A. Hitleris Reicho sveikatos tarnybos vadovui pareiškė, kad šis klausimas negali būti sprendžiamas taikos metu: „Tokia problema galėtų būti sklandžiau ir lengviau išspręsta karo metu“. Jis rašė, kad tokiu atveju ketina „radikaliai išspręsti“ psichiatrijos ligoninių problemą.

1938 m. pabaigoje programa pradėta „bandomuoju“ atveju. A. Hitleris nurodė K. Brantui įvertinti dviejų tėvų prašymą jų aklo naujagimio sūnaus, turinčio fizinę ir raidos negalią, eutanazijai. 1939 m. liepą kūdikis nužudytas. K. Brantui nurodyta taip pat elgtis su visais panašiais atvejais.

1939 m. rugpjūtį, praėjus kelioms savaitėms po berniuko mirties, įkurtas komitetas, skirtas registruoti sergančius vaikus ar naujagimius, kurie pripažinti „defektyviais“. 1939 m. pradėtas slaptas kūdikių žudymas suintensyvėjo prasidėjus karui. Iki 1941 m. nužudyta daugiau kaip 5000 vaikų. A. Hitleris pritarė asmenų, kurių „gyvybė neverta gyvenimo“ (lebensunwertes Leben), žudymui.

1939 m. A. Hitleris, prieš išleisdamas „eutanazijos dekretą“, konferencijoje su Reicho sveikatos tarnybos vadovu, Vidaus reikalų ministerijos Sanitarinės tarnybos valstybės sekretoriumi Leonardu Končiu ir H. Lamersu pateikė pavyzdžius apie psichikos ligonius, kurie, jo teigimu, galėjo būti „guldomi tik ant pjuvenų ar smėlio“, nes „nuolat išsiteršdavo“ ir „dėdavosi išmatas sau į burną“. Pasak nacių vadovybės, ši problema karo metu tapo ypač aktuali.

1939 m. po vokiečių invazijos į Lenkiją Miuncheno valstybinės ligoninės vadovas teigė: „Man nepakeliamai sunku, kad mūsų geriausi, žydintys jaunuoliai turi aukoti savo gyvybes fronte, jog silpnapročiai ir asocialūs elementai galėtų saugiai gyventi“. Jis pasisakė už žudymą palaipsniui mažinant maisto kiekį, nes tai esą gailestingiau nei nuodingos injekcijos.

Vokietijos eugenikos judėjimas kraštutinę atšaką turėjo dar prieš naciams atėjus į valdžią. Jau 1920 m. psichiatras Alfredas Hochė ir teisininkas Karlas Bindingas siūlė žudyti žmones, kurių gyvybės „nevertos gyvenimo“. Darvinizmą jie aiškino kaip pateisinimą reikalauti „naudingų“ genų ir išnaikinti „žalingus“. JAV psichiatras Robertas Liftonas rašė: „Buvo teigiama, kad geriausi jauni vyrai žuvo kare, dėl to tauta neteko geriausių genų. Tuo tarpu tų, kurie nekariavo (blogiausi genai), genai laisvai plito, pagreitindami biologinį ir kultūrinį išsigimimą“. Eugenikos propagavimas Vokietijoje pagreitį įgavo po 1930 m., kai ekonominė krizė panaudota kaip dingstis sumažinti finansavimą valstybinėms psichiatrijos ligoninėms, sukuriant skurdą ir perpildymą.

Daugelis Vokietijos eugenikos šalininkų buvo nacionalistai ir antisemitai, kurie entuziastingai palaikė nacių režimą. Dauguma jų paskirti į pareigas Sveikatos ministerijoje ir mokslinių tyrimų institutuose. Jų idėjas pamažu perėmė dauguma Vokietijos medicinos profesijos atstovų, iš kurios netrukus pašalinti žydų ir komunistų gydytojai. 4 dešimtmetyje Nacionalsocialistų partija vykdė eutanazijos propagavimo kampaniją. Nacionalsocialistinė rasės ir politikos tarnyba (NSRPA) išleido skrajučių, plakatų ir trumpametražių filmų: kino teatruose vokiečiams buvo rodoma, kiek kainuoja išlaikyti ligonines nepagydomai sergantiems ir psichikos ligoniams. Tarp šių filmų buvo „Palikimas“ (Das Erbe, 1935), „Praeities aukos“ (Opfer der Vergangenheit, 1937), iškilmingai pristatytas Berlyne ir rodytas visuose Vokietijos kino teatruose, ir „Aš kaltinu“ (Ich klage an, 1941), pastatytas pagal Helmuto Ungerio, „vaikų eutanazijos“ konsultanto, romaną.

 Išnašos 

 Šaltiniai 
























Kategorija:Žudynės
Kategorija:Holokaustas