Laisvųjų Vandenų akvedukas

Laisvųjų Vandenų akvedukas ()  – istorinis akvedukas, stovintis Portugalijoje, Lisabonoje, vienas įspūdingiausių XVIII a. portugalų inžinerijos paveldo paminklų,Aqueduto das Águas Livres monumentos.gov.pt pastebimiausių sostinės orientyrų. Priklauso sudėtingai hidrotechninių statinių sistemai, kuri skirta vandeniui surinkti, perduoti ir paskirstyti Lisabonos mieste. Pagrindinė akveduko trasa driekiasi 14 256 m, o visas jungiančiųjų antžeminių ir požeminių kanalų bei galerijų tinklas siekia apie 58 km. Šiandien akvedukas yra Vandens muziejaus dalis.

 Istorija 

Lisabonoje nuo seno trūko geriamojo vandens. Težo upės estuarijos vanduo buvo per daug sūrus ir netinkamas vartojimui dėl potvynių ir atoslūgių, kuriuos sukeldavo vandenyno srovės. Miestui plečiantis už viduramžiais statytų gynybinių sienų, didėjo vandens poreikis. Patraukli tapo idėja naudoti vandenį iš Karenkės upės slėnio netoli Belaso. Šį šaltinį pirmieji panaudojo romėnai, kurie ten pastatė užtvanką ir akveduką.

1571 m. Francisco de Holanda pasiūlė Portugalijos karaliui Sebastianui tiekti vandenį per išlikusią romėnų sistemą. 1620 m., valdant Pilypui II, vėl iškilo pasiūlymas naudoti vis dar veikiančius romėnų laikų akvedukus. Karalius įvedė mokestį statyboms finansuoti, tačiau lėšos buvo skirtos labdarai, o ne statybos darbams.

Nuolatinės vandens problemos vėl patraukė miesto administratorių dėmesį 1728 m., kurie, siekdami gauti finansavimą akvedukui, apmokestino mėsą, vyną, alyvuogių aliejų ir kitus maisto produktus. Po metų, 1729 m., buvo paskirti du architektai ir inžinierius parengti vandens tiekimo sistemos planą, kuris apimtų monumentalios akveduko dalies statybą virš Alkantaros upės slėnio. Statybos prasidėjo 1731 m., vadovaujant Antonio Canevari. Nuo 1733 iki 1736 m. projektui vadovavo Manuel da Maia. Jį pakeitė Custódio Vieira, kuris pareigas ėjo iki mirties. Jis suprojektavo centrinę akveduko dalį, kuri buvo baigta 1744 m. ir laikoma baroko inžinerijos šedevru. Ją sudaro 21 apvali ir 14 smailių arkų virš Alkantaros slėnio, kurių bendras ilgis siekia 941 m, o aukštis – iki 65 m.

1748 m., dar prieš užbaigiant statyti, akvedukas pradėjo tiekti vandenį miesto fontanų tinklui. Žozė I ir Marijos I valdymo laikais kanalų ir fontanų tinklas buvo gerokai išplėstas dėl didėjančio vandens poreikio, kurį lėmė augantis miesto gyventojų skaičius.

1755 m. lapkričio 1 d. įvyko stiprus Lisabonos žemės drebėjimas, kurį naujasis akvedukas sėkmingai atlaikė.

Po 1880 m. akveduko svarba gerokai sumažėjo dėl Alvielos upės vandenų eksploatavimo pradžios per Alvielos akveduką, kuris tiekė vandenį į Barbadinjos rezervuarą. Iš čia miestui geriamasis vanduo buvo pumpuojamas garo varikliais. Tačiau Laisvųjų Vandenų akvedukas dar veikė iki 1967 m. – įrengtais metaliniais vamzdžiais buvo tiekiamas vanduo iš kitų šaltinių. 1968 m. jį galutinai uždarė Lisabonos vandens bendrovė.

 Literatūra 

 Pastabos 

 Šaltiniai 

 Nuorodos 

 The Water Museum

Kategorija:Akvedukai
Kategorija:Portugalijos tiltai
Kategorija:Lisabona