Stačiatikybė Lietuvoje

Stačiatikybė Lietuvoje – antra pagal dydį religinė konfesija Lietuvoje po katalikybės. Lietuvoje stačiatikių yra apie 140 tūkst. (5 proc. gyventojų).Table: Christian Population in Numbers by Country. Pew Research CenterLithuania. Religions . // CIA. The World Factbook Šiuo metu jai atstovauja Rusijos stačiatikių bažnyčios (Maskvos patriarchato) Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupija.

 Istorija 

 Prieš susikuriant Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei 
Pasak akademiko Z. Zinkevičiaus, rytų krikščionybės banga Lietuvoje XI–XIV a. „…buvo itin intensyvi ir paliko gilius pėdsakus visos lietuvių tautos istorijoje. (…) Ji Lietuvą pasiekė daug anksčiau nei vakarų krikščionybės banga (…) Rytų krikščionybė darė didelę įtaką lietuvių pasaulėžiūrai ir kultūrai gerokai anksčiau, nei Lietuva buvo oficialiai pakrikštyta. (…) Galbūt, Vakarų krikščionybės įvedimo Lietuvoje iniciatoriai didieji kunigaikščiai Jogaila ir Vytautas prieš tai taip pat buvo pakrikštyti pagal Rytų apeigas.“ Z. Zinkevičius Lietuvos katalikiškąjį krikštą XIV a. pabaigoje vadina „iš esmės jau pakartotiniu“.Zinkevičius, Zigmas. Krikščionybės ištakos Lietuvoje: Rytų krikščionybė vardyno duomenimis. – Vilnius: Katalikų akademijos leidykla, 2005. psl. 76-77, 85-86.

 Susikūrus LDK ir Lietuvos stačiatikių metropolijai 
miniatiūra|Vilniaus šv. kankinės Paraskevės cerkvė – seniausia stačiatikių cerkvė Lietuvoje, pastatyta 1345 m.
Žinoma, kad antrasis Lietuvos didysis kunigaikštis Vaišelga (valdė 1264–1267 m.) ir kitas Lietuvos didysis kunigaikštis Švarnas (1267–1269 m.) buvo stačiatikiai. Stačiatikiais buvo daugelis Lietuvos didžiųjų kunigaikščių giminaičių ir artimiausių bendražygių. Pavyzdžiui, pasak Lietuvos didžiųjų kunigaikščių metraščio, stačiatikiu buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio (1270–1282) sūnus Rimundas; o pagal Galicijos–Voluinės metraštį, visi keturi Traidenio broliai buvo stačiatikiai. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio (valdė 1295–1316 m.) sūnūs taip pat buvo stačiatikiai. Pasak Lietuvos Metrikos, didžiojo kunigaikščio Gedimino sesuo buvo stačiatikė ir turėjo savo cerkvę Vilniuje.D. Baronas – Slavistica Vilnensis.  1258 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Vaišelga netoli Naugarduko įkūrė Laurušavo vienuolyną, kuriame XIII a. pabaigoje buvo sukurtas unikalus Baltarusijos viduramžių knygos paminklas – iliustruota Laurušavo evangelija, dabar saugoma Lenkijoje.

 Susikūrus Lietuvos stačiatikių metropolijai 

Nuo pat Lietuvos stačiatikių metropolijos įkūrimo (XIV a. pradžios) jai buvo pavaldžios Lietuvos stačiatikių parapijos, kurių tuo metu buvo daug etninėse baltų žemėse – Kaune ir Vilkmergėje. Kai kurie istorikai (pavyzdžiui, I. Marzaliukas) atkreipė dėmesį į tai, kad apie 1375 metus sukurtas rusų rašytinis paminklas „Visų Rusios miestų vardai“ (​) išvardija šiuos „miestus“: Vilnių, Merkinę, Medininkus, Kernavę, Maišiagalą, Ukmergę, Senuosius Trakus, Naujuosius Trakus, Kauną, Punią ir Prienus. Šiame sąraše paminėti „miestai“ buvo cerkvių parapijų centrai, mokėję duoklę metropolitui. Taigi, ne vėliau kaip XIV a. ir baltų gyvenamose Lietuvos žemėse jau egzistavo išplėtotas stačiatikių parapijų tinklas. XIV a. pradžioje didžiojo kunigaikščio rezidencijoje Trakuose veikė šv. Nikolajaus Stebukladario ir Viešpaties Žengimo į dangų cerkvės. XIV a. pirmoje pusėje Vilniuje taip pat buvo nemažai stačiatikių cerkvių.A. Vinogradovas. Православные святыни г. Вильны. – Vilnius. Вилен. Свято-Духов. братства, 1906.
kairėje|miniatiūra|Vilniaus Šv. Dvasios cerkvės vidus
XV–XVI amžiuje, įsitvirtinus katalikybei Lietuvos žemėse, stačiatikių didikai kovojo dėl savo teisių. 1432 m. spalio 15 d. jie iš Jogailos išsireikalavo privilegiją, kuri sulygino stačiatikių diduomenę teisėmis su katalikais (taip beveik visiškai panaikinant diskriminacines 1413 m. Horodlės unijos nuostatas). 1434 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Kęstutaičio privilegija patvirtino 1432 m. privilegiją; stačiatikių bajorai įgijo luominę lygybę su katalikais, tačiau, kaip ir anksčiau, jų dalyvavimas aukščiausiose valstybės valdymo institucijose buvo ribojamas. Vis dėlto istorikai pažymi,Paula Urbanas. У сьвятле гістарычных фактаў. Miunchenas, Niujorkas. БІНІМ, 1972. kad praktikoje net ir šie apribojimai beveik nebuvo taikomi, nes jų laikymasis Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje buvo beveik neįmanomas. Pavyzdžiui, 1563 m. Vilniaus privilegija, leidusi stačiatikiams be apribojimų dalyvauti valstybės aukščiausiose institucijose (ji visiškai prilygino stačiatikius katalikams pagal Horodlės unijoje numatytas teises), jau buvo pasirašyta tuometinių stačiatikių, ėjusių aukštas pareigas valstybėje. Be to, pačiame 1563 m. akte buvo pažymėta, kad nors Jogailos ir Vytauto 1413 m. aktas formaliai numatė, kad aukščiausias valstybės pareigas gali eiti tik katalikai, stačiatikių didikai vis tiek tarnavo valstybei ir užėmė aukštąsias pareigas tiek Ponų Taryboje, tiek kitose valstybės valdymo institucijose. Būtent tuo ir buvo grindžiamas Horodlės unijos apribojimų panaikinimas.

1592 m. buvo priimtas karaliaus raštas, draudžiantis valdžios institucijoms kištis į Stačiatikių Bažnyčios vidaus reikalus. Atskiri karališkieji raštai taip pat patvirtindavo stačiatikių brolijas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestuose. Stačiatikių padėtis pablogėjo po Brastos unijos sudarymo – Vilniuje visi stačiatikių maldos namai buvo perduoti graikų apeigų katalikams. Dėl to 1597 m. buvo įkurta Šv. Dvasios cerkvė, kuri tapo vienintele stačiatikių šventove mieste.

Po 1666 m. Lietuvoje atsirado ir sentikių.Zigmantas Kiaupa, Jūratė Kiaupienė, Albinas Kuncevičius. Lietuvos istorija iki 1795 metų. 2000, 382 psl

 Vilniaus kankiniai 

Pasak stačiatikių tradicijos, 1347 m. didžiojo kunigaikščio Algirdo įsakymu buvo nukankinti ir nužudyti trys jo dvariškiai: Antanas, Jonas ir Eustachijus. Pasakojama, kad Algirdas liepęs jiems valgyti mėsą stačiatikių pasninko metu, o šie atsisakę. 1374 m. Vilniaus kankiniai buvo kanonizuoti, o 1969 m. Popiežius Paulius VI juos įtraukė ir į Romos Katalikų Bažnyčios šventųjų sąrašą.

 Rusijos Imperijos laikotarpis (1795–1918) 
miniatiūra|Vilniaus šv. Kazimiero bažnyčia, 1864–1868 m. pagal architekto Nikolajaus Čiagino projektą rekonstruota į Šv. Mikalojaus soborą: pažeminti bokštai, vietoj frontono pastatytas vidurinis bokštas, jie ir kupolas uždengti svogūno formos šalmais
1839 m. vasario 12 d. Polocko sinodas paskelbė Brastos unijos panaikinimą Lietuvos ir Baltarusijos žemėse – buvo panaikinta Baltarusijos arkivyskupija ir Lietuvos vyskupija.Vladimiras Osadčis. Święta Ruś: rozwój i oddziaływanie idei prawosławia w Galicji. — Liublinas: Marijos Kiuri-Sklodovskos universitetas, 2007. — 791 psl. . Kova su unija buvo Rusijos Imperijos politikos dalis aneksuotose teritorijose po trijų Abiejų Tautų Respublikos padalijimų. Prieš priimant sinodo sprendimus daugelį metų buvo vykdoma kampanija, kuria siekta iš unitų apeigyno pašalinti lotyniškus elementus ir priartinti jas prie Rusijos Stačiatikių Bažnyčios naudojamo apeigyno elementų; valdžia taip pat ribojo lotynų apeigų dvasininkų įtaką unitams. Pagrindinis antiunijinės kampanijos koncepcijos autorius buvo metropolitas Josifas – kilęs iš unitų, bet perėjęs į stačiatikybę ir tapęs Polocko sinode stačiatikių vyskupu. 1839 m. stačiatikių struktūros Vilniaus ir Kauno gubernijose buvo sujungtos į naujai įkurtą Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupiją. Šiai vyskupijai buvo perduota Šv. Kazimiero bažnyčia Vilniuje, kuri buvo rekonstruota į Šv. Mikalojaus soborą; po 1863 m. sukilimo numalšinimo ji buvo perstatyta bizantišku–rusišku stiliumi.

Po 1831 m. sukilimo numalšinimo caro Nikolajaus I įsakymu 1831 m. buvo uždarytas Pažaislio vienuolynas dėl tariamo vienuolių dalyvavimo sukilime, o 1832–1845 m. vienuolynas pritaikytas Uspenijės soborui ir stačiatikių vienuolynui. 1845 m. Vilniaus Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčioje (tuo metu – stačiatikių cerkvėje) buvo įkurta stačiatikių kunigų seminarija.

Po 1863 m. sukilimo numalšinimo Vilniaus generalgubernatorius Michailas Muravjovas pradėjo plačią rusifikacijos kampaniją Lietuvoje. Tautinės represijos, nukreiptos prieš Lenkijos ir Lietuvos gyventojus, buvo glaudžiai susijusios su stačiatikybės plėtra.Jerzis Ošmanskis: Historia Litwy. Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1982, psl. 228. . 1864 m. Vilniuje caro Aleksandro II įsakymu buvo įkurtas Vilniaus stačiatikių Šv. Marijos Magdalietes moterų vienuolynas. Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupija perėmė Švenčiausiosios Trejybės bažnyčią Vilniuje (dabar – Vilniaus Dievo Gailestingumo šventovė), Viešpaties Jėzaus bažnyčią ir Vilniaus Švč. Trejybės (Trinapolio) bažnyčią, kuri 1866 m. buvo paversta vasaros rezidencija Vilniaus ir Lietuvos arkivyskupams.Kościół Świętej Trójcy i klasztor trynitarzy w Trynopolu Be to, buvo perimta ir Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčia – joje įsteigta stačiatikių dvasinė mokykla ir Šv. apaštalo Andriejaus cerkvė. Kaune dominikonų vienuolyno Dievo kūno bažnyčia (dabar – Švč. Sakramento bažnyčia) taip pat buvo pertvarkyta į stačiatikių cerkvę. Stačiatikių skaičius Lietuvoje išaugo taip pat ir dėl to, kad į jos teritoriją po Sausio sukilimo į Lietuvą persikėlė daug rusų valstiečių.

1914 m. Lietuvos teritorijoje (be Vilniaus) buvo 110 stačiatikių cerkvių, iš jų 48 parapinės cerkvės, 18 karinių cerkvių, 41 filijų prie kalėjimų, mokyklų, ligoninių ir kapinių bei trys vienuolynai.

 Pirmoji Lietuvos Respublika (1918–1940) 
miniatiūra|Kauno Apreiškimo Švč. Dievo Motinai soboras, pastatytas 1935 m.
Bažnytinę veiklą Lietuvoje tęsė metropolitas Eleuterijus. Nors šalies valdžia iš pradžių žiūrėjo į jį, kaip ir į stačiatikybę apskritai, skeptiškai (ši konfesija buvo suvokiama kaip ypač pavojingas carinės politikos Lietuvoje elementas), 1922 m. kovo mėn. jis buvo pripažintas būsimuoju stačiatikių struktūrų vadovu šalies teritorijoje, o Lietuvos valdžia nesistengė atskirti Lietuvos vyskupijas nuo Rusijos stačiatikių bažnyčios. Iš pradžių vyskupijos katedra buvo Kauno Kristaus Prisikėlimo cerkvė. Pagal 1919 m. įstatymą Katalikų Bažnyčiai buvo grąžinti visi religiniai pastatai, kuriuos anksčiau buvo konfiskavusi carinė valdžia. Keliolika carinės Rusijos įsakymu pastatytų cerkvių (pavyzdžiui, Šiaulių šv. Jurgio bažnyčia) taip pat buvo perduotos katalikams valdžios sprendimu. Taip pat Lietuvos valdžia iš stačiatikių konfiskavo žemės valdas, įgytas cariniais laikais, tačiau nesiekė įvesti nei Grigaliaus kalendoriaus, nei lietuvių kalbos liturgijoje. kairėje|miniatiūra|Metropolitas Eleuterijus (sėdi viduryje) Antrojo Lietuvos Seimo atidarymo posėdyje Steigiamojo Seimo rūmuose Kauneminiatiūra|Sovietinės okupacijos laikotarpiu buvo uždarytas vienintelis moterų vienuolynas Lietuvoje|315x315px|kairėje

Vilniaus ir Lietuvos vyskupijos padėtis pagerėjo po 1926 m. perversmo, kurį inicijavo Antanas Smetona – po jo buvo pastatytas Kauno Apreiškimo Švč. Dievo Motinai soboras. Stačiatikiai (kartu su sentikiais) sudarė apie 2,5 % Lietuvos gyventojų skaičiaus (apie 55 tūkst. žmonių). Iš jų, 1923 m. duomenimis, Maskvos patriarchato jurisdikciją pripažino apie 23 tūkst. stačiatikių: 78 % sudarė rusai, 7 % – lietuviai, 7 % – baltarusiai.

 Antrasis pasaulinis karas 
1939 m., Vilnių vėl prijungus prie Lietuvos, metropolitas Eleuterijus sugrįžo į miestą. Atsisakius arkivyskupui Teodozijui, jis vėl perėmė Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos, apimančios teritoriją iki 1920 m., valdymą. Kitais metais jis mirė.Antonijus Mironovičius. Kościół prawosławny na ziemiach polskich w XIX i XX wieku. – Balstogė: Balstogės universitetas, 2005. – 390 psl. –. Laikinai einančio pareigas Maskvos patriarchato vadovo, Maskvos ir Kolomnos metropolito Sergijaus sprendimu, visų Baltijos šalių teritorijoje esančios stačiatikių struktūros buvo sujungtos į Baltijos šalių egzarchatą. Jo vadovu, turėjusiu egzarcho titulą, paskirtas Vilniaus ir Lietuvos metropolitas Sergijus (Voskresenskis). Jo iniciatyva prie Šv. Dvasios vienuolyno Vilniuje buvo organizuoti kursai būsimiems dvasininkams, skirtiems Pskovo stačiatikių misijai – misionieriškai institucijai, siekiančiai atgaivinti stačiatikių bažnyčios veiklą šiaurės vakarinėje Vermachto okupuotoje RSFSR teritorijoje, veikusiai Trečiojo Reicho okupuotose SSRS teritorijose. Sergijus buvo nužudytas neaiškiomis aplinkybėmis 1944 m. balandžio 29 d.The Orthodox Church in Lithuania in the 20th century. archive.ph

 Sovietinės okupacijos laikotarpis 
Pirmaisiais metais po Antrojo pasaulinio karo Religijų reikalų taryba pareikalavo, kad Rusijos stačiatikių bažnyčia inicijuotų plataus masto antikatalikišką kampaniją Sovietų Sąjungoje.D. Pospielovkis, The Russian Church under the Soviet regime 1917–1982, St. Vladimir’s Seminary Press, Niujorkas 1984, t. II, . Taip pat ir Lietuvos TSR valdžios planuose stačiatikybė turėjo tapti priemone katalikybės įtakai apriboti. Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupas turėjo viešai kritikuoti katalikų dogmas, tuo tarpu valdžia finansavo per karą apgriautų cerkvių remontą, leido atidaryti dvasinę seminariją, tačiau ji veikė tik vienerius metus. Taip pat skatino Vilniaus kankinių relikvijų pagerbimą – jų palaikai 1946 m. buvo atgabenti iš Maskvos į Vilnių. Buvo planų įkurti stačiatikių broliją, leisti stačiatikiams laikyti pamaldas lietuvių kalba bei perduoti kelias katalikų bažnyčias stačiatikiams, tačiau planai įvykdyti nebuvo. Kampanija buvo nukreipta tik prieš katalikybę bei neketino vietoj jos remti jokios kitos konfesijos.

1949 m. Lietuvos TSR teritorijoje veikė 60 stačiatikių cerkvių, iš kurių 44 buvo parapinės ir du vienuolynai. 1952 m. cerkvių skaičius sumažėjo iki 52. Nors Lietuvos TSR valdžia, manydama, kad masinis cerkvių uždarymas galėtų sustiprinti katalikų Bažnyčios įtaką, vengė jo – net ir tuo metu, kai kitos Sovietų Sąjungos respublikos patyrė stiprias religines represijas Nikitos Chruščiovo laikotarpiu (1958–1964 m.) – tam tikras stačiatikių bendruomenių mažinimas vis dėlto vyko. 1944–1990 m. Lietuvoje buvo panaikinta 19 stačiatikių parapijų. Oficialiai uždarytas ir vienintelis moterų vienuolynas – Vilniaus Šv. Marijos Magdalietės vienuolynas. Bendras stačiatikių skaičius mažėjo, ypač kaimiškose vietovėse.

Nors sovietinės okupacijos laikotarpiu buvo vykdomas stačiatikių bendruomenių mažinimas, kai kurios stačiatikių cerkvės Lietuvoje buvo pastatytos būtent tuo laikotarpiu, pavyzdžiui, Klaipėdos visų Rusijos Šventųjų cerkvė buvo pastatyta 1947 m.

 XXI amžius 
miniatiūra|Statoma Visagino stačiatikių (sentikių) cerkvė, 2023 m.
Šiuolaikinėje Lietuvoje stačiatikybę daugiausia išpažįsta rusakalbiai šalies gyventojai: rusai, baltarusiai ir ukrainiečiai, o lietuviai ir lenkai daugiausia išpažįsta katalikybę. Labiausiai paplitusi Vilniuje, Klaipėdoje, Visagine. Stačiatikių cerkvių yra ir kituose miestuose, kur pamaldos dažniausiai vyksta bažnytine slavų, tačiau kartais ir lietuvių kalba.

Pagal 2013 m. duomenis, stačiatikybė yra antra pagal tikinčiųjų skaičių konfesija Lietuvoje po katalikybės. Ji yra pripažinta kaip viena iš devynių tradicinių religijų Lietuvoje, kurioms suteikiama valstybės finansinė parama.Estonian priest Justinus Kiviloo to lead new Orthodox Church exarchate in Lithuania The Baltic Times Tradiciškai stačiatikybė Lietuvoje siejama su rusų tauta.

Pagal 2011 m. Lietuvos gyventojų surašymo duomenis, Lietuvoje gyvena 114 tūkst. stačiatikių. Šalyje veikia 50 parapijų ir du vienuolynai.

Vilniaus ir Lietuvos metropolitas Inokentijus (Vasiljevas) 2018 metais pažymėjo: „Formaliai mes, iš tiesų, esame antra pagal dydį religinė konfesija, tačiau faktiškai – religinė mažuma. Mūsų tėra apie 4,5 %, tačiau nepaisant to, mes čia nesame svetimi, ir į mus žiūrima pagarbiai – tiek valdžios institucijų, tiek kitų konfesijų atstovų. Mes jaučiamės neatsiejama visos šalies visuomenės dalimi. Mūsų pagrindinis uždavinys – išsaugoti savo dvasingumą, tradicijas ir visą tą paveldą, kuris iš esmės ir sudaro tai, kas vadinama Stačiatikybe.“

2023 m. gegužės 1 d. Lietuvos teritorijoje dvasininkų, kuriuos Maskvos patriarchatas pašalino iš dvasininkų luomo už 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą kritiką, įkurtas Visuotinio patriarchato egzarchatas. Šiam egzarchatui priklauso 10 parapijų.

Vilniaus ir Lietuvos arkivyskupijai priklauso 5 dekanatai: 
+DekanatasDekanato centrasDekanas Pagr. dekanato bažnyčiaParapijų skaičiusVilniaus miesto stačiatikių dekanatasVilniusVyskupas AmbrosijusVilniaus Dievo Motinos Ėmimo į Dangų soboras10Vilniaus apskrities stačiatikių dekanatasTrakaiIgumenas BenjaminasTrakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė11Kauno stačiatikių dekanatasKaunasNikolajus MurašovasKauno Apreiškimo Švč. Dievo Motinai katedra6Klaipėdos stačiatikių dekanatasKlaipėdaVladimiras ArtomonovasKlaipėdos visų Rusijos Šventųjų cerkvė10Visagino stačiatikių dekanatasVisaginasJosifas ZetešvilisVisagino Šv. kankinio Panteleimono cerkvė13

 Taip pat skaityti 
 Krikščionybė Lietuvoje
 Katalikybė Lietuvoje

 Šaltiniai 

 Literatūra 













 Nuorodos 
 Oficiali Vilniaus ir Lietuvos stačiatikių arkivyskupijos svetainė