ATR–Rusijos karas (1792 m.)

miniatiūra|Po Zelencų mūšio Kosciuška ir kunigaikštis Juzefas stebi lenkų kariuomenės paradą su karo belaisviais, nugalėję rusų kariuomenę
miniatiūra|Karūnos armijos pėstininkai, 1794 m.
miniatiūra|Rusijos kavalerija
miniatiūra|1-oji LDK tautinė kavalerijos brigados husaras

ATR–Rusijos karas (1792 m.), žinomas tiesiog kaip 1792 metų karas, arba Gegužės trečiosios konstitucijos gynimo karas (lenk. Wojna w obronie Konstytucji 3 maja) – nepaskelbtas karas tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos imperijos. Rusija kariškai įsikišo į vidinius ATR reikalus prisidengdama Sankt Peterburge įsteigtos Targovicos konfederacijos rėmimu ir siekdama panaikinti Abiejų Tautų Respublikoje įsigaliojusią 1791 m. Gegužės trečiosios konstituciją, kurią priėmė Ketverių metų seimas, bei jos įvestą sistemą.

 Priežastys 

Pasinaudodami Rusijos imperijos įsitraukimu į karą su Osmanų imperija ir Švedija, kai kurie didikai per Ketverių metų seimą priėmė keletą reformų, skirtų sustiprinti Lenkijos ir Lietuvos valstybės politinę sistemą bei suburti 100 000 karių armiją.

1789 m. Prūsija sustiprino Abiejų Tautų Respublikos kariuomenes, pardavusi 15 000 šautuvų Lenkijos kariuomenės pėstininkams ir nenurodytą skaičių karabinų Tautinei kavalerijai, taip pat 11 136 šautuvus, 2 261 porą pistoletų ir 3 927 kardus Lietuvos kariuomenei. 1790 m. kovo 29 d. buvo sudaryta karinė sąjunga su Prūsija.

Priėmus 1791 m. Gegužės trečiosios konstituciją, oficialiai buvo panaikintas Rusijos protektoratas ir atkurta Lenkijos ir Lietuvos valstybės nepriklausomybė. Reformoms priešiški magnatai, vadovaujami Stanislovo Felikso Potockio ir Francišeko Ksavero Branickio, kreipėsi į imperatorienę Jekateriną II su pasiūlymu organizuoti konfederaciją prieš karalių ir Gegužės trečiosios konstituciją.

1792 m. sausio 9 d. Rusija sudarė Jasų sutartį su Turkija, kuria buvo užbaigtas karas. Anksčiau, 1790 m., ji buvo užbaigusi karą su Švedija. 1792 m. kovo 1 d. mirė imperatorius Leopoldas II. Jis nenorėjo kariauti su Austrija prieš revoliucinę Prancūziją, bet pritarė Gegužės trečiosios konstitucijai. 1792 m. balandžio 20 d. Prancūzija, atmetusi Leopoldo įpėdinio Pranciškaus II ultimatumą, paskelbė karą Austrijai ir vakaruose stojo Habsburgų monarchijos pusėn. Rusija dabar galėjo užtikrintai pulti Lenkijos ir Lietuvos valstybę. Jekaterinai II tereikėjo preteksto įsikišti – 1792 m. balandžio 27 d. Sankt Peterburge šiam tikslui buvo sudaryta Targovicos konfederacija.

Ketverių metų seimas pavedė Stanislovui Augustui Poniatovskiui aukščiausiąjį kariuomenių vadovavimą ir gegužės 29 d. baigė savo posėdžius.Zbigniew Anusik, Rzeczpospolita wobec wojny wschodniej (1787–1792) i wojny szwedzko-rosyjskiej (1788–1790), w: Polska wobec wielkich konfliktów w Europie nowożytnej, z dziejów dyplomacji i stosunków międzynarodowych w XV–XVII wieku, Kraków 2009, s. 171–179.

 Respublikos pajėgos 
Kariuomenių reorganizavimas ir plėtra vyko labai lėtai. Jie tenkinosi 100 000 vyrų šaukimu, tačiau prasidėjus karui, armija vos tebuvo pasiekusi apie 70 000 neišbandytų naujokų, iš kurių tik apie 56 000 buvo dislokuoti fronte. Pėstininkų ir kavalerijos santykis buvo 40 000 ir 30 000, o Lenkijos armijos turėjo 200 įvairaus kalibro patrankų. Jos laukė Prūsijos pagalbinio korpuso atvykimo, kuris, pagal sąjungos sutartį, turėjo paremti Lenkijos ir Lietuvos armiją su 18 000 karių. Dėl Prūsijos sąjungininkės išdavystės ši parama niekados taip ir neatvyko. Trūko patyrusių vadų, nepaisant to, kad atvyko vadai, anksčiau tarnavę užsienio armijose – kunigaikštis Juzefas Poniatovskis, Tadas Kosciuška ir Jonas Henrikas Dambrovskis, grįžę iš tarnybos Saksonijos kavalerijoje.

Karaliaus sūnėnas, jaunasis princas Juzefas Poniatovskis, tarnavęs Austrijos imperatoriškojoje armijoje karo su Turkija metu, buvo paskirtas šios armijos vadu. Jam kurti armiją padėjo generolai: Kosciuška, jau kovojęs JAV nepriklausomybės kare; Mykolas Vielhorskis, draugas iš tarnybos Austrijoje; ir Juzefas Zajančekas (priešiškas Poniatovskiui). Vertingiausi Lenkijos ir Lietuvos armijos elementai buvo pėstininkai ir artilerija, o naujai suformuota Tautinė kavalerija, kaip paaiškėjo šios kampanijos metu, buvo linkusi į paniką.

ATR pajėgos buvo paskirstytos į du operacijų teatrus:

 Karūnos kariuomenė, vadovaujamas princo Juozapo, buvo padalinta į keturias divizijas, kurių stiprumas siekė 52 000 karių, įskaitant 13 000 kavalerijos ir 39 000 pėstininkų.
 Lietuvių kariuomenė, vadovaujama princo Liudviko Viurtembergiečio, turėjo 18 000 karių, įskaitant 7 000 kavalerijos, 10 000 pėstininkų ir 1 000 artileristų.

 Rusijos pajėgos 

Jekaterina II pasiuntė 97 000 karių armiją, jau išbandytą mūšiuose su Osmanų imperija, į kovą prieš Lenkijos ir Lietuvos valstybę. Rusai suformavo du intervencinius korpusus:

 Baltarusijos, vadovaujamus generolo Michailo Krečetnikovo, su 33 700 vyrų pajėgomis, puolančius Lietuvos kryptimi.
 Moldovos, vadovaujamus generolo Michailo Kachovskio, su 64 000 vyrų pajėgomis (54 pėstininkų batalionai, 104 kavalerijos eskadronų, 13 kazokų pulkų), veikiančius Podolėje ir Voluinėje.

Šių dviejų Rusijos formacijų tikslas buvo susijungti Varšuvoje, prieš tai atskirai nugalėjus Lenkijos ir Lietuvos kariuomenes.

 Karo operacijų eiga 
1792 m. balandžio 27 d. Sankt Peterburge buvo slaptai surašytas Targovicos konfederacijos manifestas, kuris gegužės 14 d. buvo viešai paskelbtas Targovicoje. Gegužės 18 d. Jekaterina II paskelbė manifestą, kuriame, be kita ko, kaltino Lenkijos ir Lietuvos valstybę:

 trukdymu Rusijos kariuomenės buvimui Ukrainoje karo su Turkija metu,
 rusų persekiojimu,
 stačiatikių persekiojimu,
 rusų koplyčios Varšuvoje ekstrateritoriškumo pažeidimu,
 bendravimu su Osmanų Turkija, kaip atskleidė aukšto rango Rusijos agentas ATR valdžios institucijose (tikėtina, jog Jokimas Liutauras Chreptavičius),
 Ketverių metų seimo įžeidimu Jekaterinos II didybei.

Rusai tai bandė pateikti ne kaip karo paskelbimą, o tik tvarkos atkūrimą nepaklusniame Rusijos protektorate (paskelbdami karą, rusai būtų netiesiogiai patvirtinę ATR nepriklausomybę). Iškart po šio paskelbimo Rusijos armijos puolė ATR dvi kariuomenes – generolo Judyckio netoli Minsko ir generolo Poniatovskio netoli Braclavo (Tulčino). Rusijos armija buvo padalinta į kelis korpusus, kuriems buvo pavesta atkirsti ATR pajėgas.

 Kovos Lietuvos fronte 
Po Prūsijos sąjungininko ir kolaboranto, princo Liudviko Viurtembergiečio, išdavystės Lietuvai reikėjo greitai pakeisti kariuomenės vadą. 1792 m. birželio 10 d. Myriaus mūšyje generolo Juozapo Judickio vadovaujama Lietuvos kariuomenė buvo nugalėta. 1792 m. liepos 4 d. pakeitusi nekompetentingą vadą, Lietuvos kariuomenė patyrė dar vieną pralaimėjimą Zelvos mūšyje. Tolesnis atsitraukimas Varšuvos link paskatino įnirtingą Lietuvos Brastos gynybą ir kovas dėl Bugo upės perėjų Granės ir Kšemen Vešo miestuose (Kšemenio mūšis).

 Kovos Ukrainos fronte 
Ukrainoje 1792 m. gegužės 18–19 d. naktį sieną kirto keturi Rusijos korpusai, kur Vilhelmo Derfeldeno ir Ivano Dunino korpusai turėjo pulti Poniatovskio kariuomenę; iš šiaurės juos turėjo apsupti Andrejaus Levanidovo korpusas, o iš pietų – Michailo Goleniščevo-Kutuzovo korpusas.

Iš pradžių kunigaikštis Poniatovskis turėjo apie 17 000 karių, iš kurių jis paskyrė nepriklausomas brigadas, vadovaujamas Tado Kosciuškos ir Mykolo Vielhorskio. Vėliau prie jų prisijungė Mykolas Liubomirskis su savo 4 500 vyrų divizija ir generolas Juzefas Zajančekas su 5 500 vyrų. Be to, prie Podolės Kameneco liko nepanaudotas 3 374 vyrų garnizonas, įskaitant du pėstininkų pulkus.

Poniatovskis bandė pasipriešinti užpuolikams, tačiau kampanija greitai virto atsitraukimu, o daugybė mūšių stabdė rusų puolimą. Iš pradžių kariuomenė pasitraukė į Liubarą ir Polonę, kur planavo stoti į mūšį, remdamasi sukauptomis atsargomis ir įtvirtinimais. Lenkų pusė patyrė nuostolių prie Ostropolio ir Sieniavkos. Prie Liubaro lenkai, Tado Kosciuškos sumanių manevrų dėka, išsiveržė iš apsupties, o birželio 15 d. įvyko Boruškovcų mūšis, iš kur jie pajudėjo į stovyklą netoli Polonės. Čia paaiškėjo, kad atsargų nepakanka, o įtvirtinimai toli gražu nebaigti, todėl buvo nuspręsta trauktis toliau į Iziaslavą. Generolo Herkulio Morkovo divizija, remiama Orlovo kazokų, pradėjo vytis lenkų pajėgas, stengdamasi užblokuoti joms kelią į Horyną. Birželio 18 d. įvyko Zelencų mūšis – pirmoji pergalė prieš rusus nuo Čiudnovo ir Polonkos mūšių laikų (neskaičiuojant kelių susirėmimų Baro konfederacijos metu), po kurio birželio 22 d., švęsdamas pergalę, karalius Stanislavas Augustas Poniatovskis įsteigė Virtuti Militari ordiną – aukščiausią Lenkijos karinį apdovanojimą.

Po Zelencų mūšio lenkų pajėgos toliau atsitraukė, o bandymas sustabdyti rusų pajėgas prie Ostroho tvirtovės žlugo dėl apsupties grėsmės. Kitas planuotas pasipriešinimo taškas – Dubne – taip pat buvo apleistas dėl tuščių sandėlių. Poniatovskis laukė pastiprinimo, susirinkusio netoli Kozenicės, ir buvo nuspręsta gintis palei Bugo upę. Priešingai nei patarė Kosciuška, lenkų korpusas buvo padalintas į tris divizijas:

 Poniatovskio divizija turėjo gintis prie Dorohusko,
 Kosciuškos – prie Dubenkos,
 o Velhorskio – prie Sedliščės.

Liepos 18 d. Kachovskio vadovaujamos rusų pajėgos kirto Bugo upę ir įvyko Dubenkos mūšis.

 Karo pabaiga 
Liepos 24 d. karalius paskelbė savo prisijungimą prie Targovicos konfederacijos ir įsakė armijai atiduoti ginklus, nepaisant jos galėjimo toliau kariauti. Lenkijos ir Lietuvos pajėgų pralaimėjimas daugiausia įvyko dėl Prūsijos sąjungininkės išdavystės, kuri, nepaisant ankstesnių patikinimų, nerėmė ATR gynybos. Paskutinis šio karo akordas buvo kunigaikščio Juzefo Poniatovskio korpuso pergalė Markušuvo mūšyje liepos 26 d.
Šis pralaimėjimas buvo tiesioginė Antrojo ATR padalijimo priežastis.

 Išnašos 

 Bibliografija 

 Adam Wolański, Wojna polsko-rosyjska 1792 r. Tadeusz Rawski, Warszawa: Volumen, 1996, ISBN 83-85218-48-3, ISBN 83-11-08651-6, OCLC 830125290.
 Piotr Derdej, Zieleńce Mir Dubienka 1792, Warszawa: Bellona, 2000, ISBN 83-11-09108-0, OCLC 830287575.
 Andrzej Grabski ir kiti, Zarys dziejów wojskowości polskiej do roku 1864. Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej. Warszawa 1966.
 Antoni Juszczyński, Marian Krwawicz, Wypisy źródłowe do historii polskiej sztuki wojennej. Polska sztuka wojenna w latach 1764–1793. Zeszyt dziewiąty. Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej. Warszawa 1957.