Senojo Panevėžio bažnyčia

Senojo Panevėžio bažnyčia – buvę katalikų maldos namai Panevėžyje, pirmoji Panevėžio bažnyčia. Stovėjo Senajame Panevėžyje, Nevėžio dešiniajame krante, kelių į Pušalotą, Venslaviškius ir Vabalninką (dabartinių Senamiesčio ir Venslaviškio gatvių) sankryžoje. Pastatyta 1507 m., po šimtmečio sunyko ar sudegė. XVII a. pradžioje atstatyta, XVIII a. pabaigoje vėl sunyko ar sudegė, nebeatstatyta. 1781 m. apie 1 km į pietvakarius nuo buvusios bažnyčios, arčiau Naujojo Panevėžio, pastatyta nauja, Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.

Šiais laikais bažnyčios vietoje stovi dviaukštis pastatas (Senamiesčio g. 6) – buvęs vaikų darželis, pastatytas sovietmečiu. 2007 m. buvusiame šventoriuje atidengtas paminklinis akmuo bažnyčios vietai įamžinti.Paminklas Panevėžio pirmosios bažnyčios vietai įamžinti. Panevėžio kraštas virtualiai. Nuoroda tikrinta 2025-12-22. Bažnyčios vieta patenka į dviejų Kultūros vertybių registre įrašytų kultūros paveldo objektų – Panevėžio miesto istorinės dalies ir Panevėžio senųjų kapinių – teritoriją.

Bažnyčios titulas nežinomas.Petrulienė, p. 38 Spėjama (istorikės Onos Maksimaitienės nuomonė), kad buvo dedikuota Dievo Motinai.Dovilas Petrulis, Senamiesčio gatvė 72D, 72E. Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2016 metais. Lietuvos archeologijos draugija, Vilnius, 2017, p. 321. Nuoroda tikrinta 2025-12-21.

 Istorija 
 Pirmoji bažnyčia 
Iki XVI a. pradžios Senojo Panevėžio kaimas priklausė Ramygalos parapijai. Vilniaus vyskupas Vaitiekus Taboras, lankydamas vyskupiją, aptiko, kad Senojo Panevėžio apylinkėse vis dar reiškiasi pagonybė, o vietiniai gyventojai dėl didelio atstumo iki Ramygalos (28 km) į bažnyčią neina arba eina labai retai. Sužinojęs apie tai iš vyskupo Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras 1503 m. padovanojo Ramygalos bažnyčiai ir jos klebonui žemės plotą tarp Nevėžio ir Lėvens su sąlyga, kad klebonas Panevėžyje pastatys bažnyčią, Ramygalos parapijos filiją.Paltarokas, p. 5, 6 1507 m. klebono pastangomis, Vilniaus katedros šv. Kazimiero koplyčios ir Vilniaus kapitulos kanauninko lėšomis pastatyta kukli medinė bažnyčia su bokšteliu. Šalia pastatyta klebonija ir ūkiniai pastatai,Paltarokas, 7 pusl. priedas šventoriuje pradėti laidoti mirusieji.

1509 m. naująją bažnyčią vizitavęs dekanas konstatavo, kad ją lanko mažai žmonių, kad nėra giedojimų, nemokama poterių, nedėstomas katekizmas. Dekano nurodymu bažnyčios šventorius ir kapinės aptvertos tvora (1522 m. tvora jau buvo).Petrulienė, p. 34 1548 m. nustatytos tikslios bažnyčios nuosavybės ribos, nes iki tol būta nesutarimų su Trakų vaivadijos valdininkais ir kitais asmenimis. Iki 1568 m. bažnyčia jau turėjo savo parapiją.Paltarokas, p. 8 Bažnyčios kunigai dažnai keitėsi, kai kurie rezidavo Ramygaloje, Panevėžio bažnyčios reikalais nesirūpino. 1601 m. Senajame Panevėžyje apsilankęs Ukmergės dekanas Ipolitas Dembickis konstatavo, kad bažnyčios pastatas supuvęs, stogas kiauras ir apaugęs samanomis, grindys išpuvusios, ne visi langai su stiklais.Petrulienė, p. 30 Tais metais bažnyčioje pakrikštyti 92 naujagimiai, sutuoktos 37 poros, palaidoti 79 mirusieji. Spėjama, kad sunykusi bažnyčia XVII a. pradžioje sudegė, ir Panevėžys liko visai be bažnyčios.Liudvika Knizikevičienė, Apie pirmąją Panevėžio bažnyčią. Bernardinai.lt, 2017-12-15. Nuoroda tikrinta 2025-12-24.

 Antroji bažnyčia 
Sužinojęs, kad Panevėžyje nebėra bažnyčios, Lietuvos didysis kunigaikštis Zigmantas Vaza 1629 m. įpareigojo Upytės seniūną Jeronimą Valavičių pastatyti naują.Paltarokas, p. 10 Netrukus tuometinio Panevėžio klebono, vėliau Žemaičių ir Vilniaus vyskupo Jurgio Tiškevičiaus pastangomis toje pačioje vietoje iškilo nauja medinė bažnyčia. 1636 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Vladislovas Vaza Panevėžio ir Ramygalos klebonijas priskyrė Vilniaus katedros šv. Kazimiero koplyčiai. Nuo tol bažnyčios valdytojais tapo Šv. Kazimiero koplyčios klebonai. Jie paprastai reziduodavo Vilniuje, o Panevėžyje juos vaduodavo viceklebonai.Alfreda Petrulienė, Panevėžio miesto senųjų kapinių (L964) Venslaviškio g. 6 archeologinių kasinėjimų ataskaita. Panevėžio kraštotyros muziejus, 2007 m., p. 4–6. Nuoroda tikrinta 2025-12-24.

1656 m. Panevėžį užėmus švedams, bažnyčia apgriauta – sulaužyti altoriai, grindys, išdaužyti langai, išplėšti paveikslai. Bažnyčia kurį laiką paversta kareivinėmis, vėliau ligonine, šventoriuje laidoti žuvę švedų kariai. Altorių paveikslai ir bažnyčios reikmenys prieš ateinant švedams paslėpti – sudėti į medinę skrynią, užkasti sausoje vietoje ir apsėti javais. 1661 m. bažnyčia atstatyta. Ja rūpinosi buvęs Panevėžio klebonas, tuometinis Smolensko vyskupas Jurgis Bialozoras.

1772 m. Ukmergės dekanas Sebastijonas Chšonovičius apsilankęs Senajame Panevėžyje konstatavo, kad bažnyčia labai sena, nedidelė, paramstyta lentelėmis, jos vidus labai susidėvėjęs, vargonais groti nebegalima. Spėjama, kad 1780 m. sunykusi bažnyčia sudegė. Jos atstatyti atsiųstas Šv. Kazimiero koplyčios klebonas Mykolas Tiškevičius naujai bažnyčiai pasirinko kitą vietą – arčiau Naujojo Panevėžio, kur pradėjo kurtis vadinamasis Mikolajevo miestelis.

XX a. pradžioje dar buvo išlikę bažnyčios pamatai;Paltarokas, p. 11 iki XIX a. vidurio veikė kapinės. Vėliau kapinės pamažu apleistos, pamirštos. XX a. viduryje teritoriją, kurioje anksčiau buvo bažnyčia ir klebonija, vietiniai gyventojai buvo pasidalinę sklypais, dirbo daržus. Sovietmečiu pamatų liekanos sunaikintos statant mūrinį dviaukštį tipinį pastatą – vaikų darželį „Ekrano” gamyklos darbuotojų vaikams.

 Architektūra 
Abi bažnyčios buvo medinės. Pirmoji buvo kukli, nedidelė, stačiakampio formos, dvišlaičiu, lentomis dengtu stogu, su vieneriomis durimis ir 6 langais, be puošybos. Turėjo bokštelį, kuriame buvo trys nedideli varpai. Manoma, kad pastatyta vietinių meistrų. Žinių apie interjerą nėra išlikę, pagal švęstas bažnytines šventes spėjama, kad centriniame altoriuje buvo Švč. Mergelės Marĳos paveikslas pagal kurį nors biblinį siužetą.Petrulienė, p. 37, 38

Antroji buvo su bokšteliu ir kupolu, apmušta lentomis. Manoma, kad bažnyčia turėjo naują įrangą, nes iš senosios mažai kas buvo likę. Viduje buvę trys mediniai dažyti altoriai, centriniame buvęs Dievo Motinos paveikslas, prie jo – 17 sidabrinių votų. Paveikslas buvo meniškai nutapytas, apdengtas sidabriniais apkaustais, tikinčiųjų laikytas stebuklingu. Bažnyčiai sunykus jos centrinis altorius perkeltas į naująją medinę Šv. Petro ir Povilo bažnyčią, patalpintas su visu paveikslu šoninėje navoje.Petrulienė, p. 38, 39

 Šaltiniai 

 Literatūra 
 Alfreda Petrulienė. Iš viduramžių archeologĳos ir istorĳos šaltinių: senojo baltų tikėjimo reliktai ir katalikybės plėtra Panevėžio senamiesčio bažnyčios erdvėje. Iš Panevėžio praeities: penki bažnyčios šimtmečiai. Panevėžio kraštotyros muziejus, 2007 m., p. 28–43. Nuoroda tikrinta 2025-12-24.

 Kazimieras Paltarokas. Panevėžio bažnyčios. Panevėžys, 1936 m. Nuoroda tikrinta 2025-12-24.

Kategorija:Panevėžio bažnyčios
Kategorija:Neišlikusios Lietuvos bažnyčios