Petro Dorošenka

Petro Dorošenka (, 1627 m. gegužės 24 d. – 1698 m. lapkričio 19 d.) – kazokų karinis, politinis ir valstybės veikėjas, Kazokų etmonato (Dešiniakrantės Ukrainos) etmonas (1665–1676 m.), Chlynovo vaivada (1679–1682 m.).

 Biografija 

 Ankstyvieji metai 
Petro Dorošenka gimė Čyhyryne, kazokų bajorų šeimoje, turinčioje gilias lyderystės tradicijas. Jo tėvas, registrinis kazokas, turėjo pulkininko laipsnį, o senelis Mychaila buvo registrinių kazokų kariuomenės etmonas (apie 1623–1628 m.).Petro Doroshenko Encyclopedia of Ukraine

Dorošenka laisvai kalbėjo lotynų ir lenkų kalbomis bei turėjo plačias istorijos žinias. 1648 m. prisijungė prie Bogdano Chmelnickio pajėgų 1648–1657 m. sukilime prieš Abiejų Tautų Respublikos valdžią Ukrainoje. Sukilimo pradžioje Dorošenka atliko tiek karines, tiek diplomatines funkcijas. Daugiausia tarnavo Čyhyryno pulke, kur ėjo artilerijos sekretoriaus pareigas, o 1657 m. buvo paskirtas Prylukų pulko pulkininku. Kai 1657 m. mirė Chmelnickis, Dorošenka rėmė Ivano Vygovskio išrinkimą Chmelnickio įpėdiniu. 1657–1658 m. padėjo etmonui Vygovskiui numalšinti prorusišką Jakivo Barabašo ir Martyno Puškaro sukilimą – kruviną brolišką konfliktą, kurio metu žuvo apie 50 000 žmonių.

1663 m. etmonas Pavelas Tetera paaukštino Dorošenką į savo vyriausiąjį esaūlą. Jis tapo kazokų viršila ir bažnytinių institucijų, prieštaravusių 1654 m. Perejaslavo susitarimui tarp kazokų ir Rusijos carystės, vadovu. 1665 m. Krymo chanato ir Osmanų imperijos remiamas Dorošenka sutriuškino prorusiškas kazokų grupuotes ir galiausiai 1665 m. spalio 10 d. tapo Dešiniakrantės Ukrainos etmonu.Гавриил Петрович Успенский. Опыт повѣствования о древностях Русских: Об обычаях Россиян в гражданском их состоянии и правительствѣ. Часть вторая. — 1818-01-01.

 Etmonas 
Lenkijos karalystės kariuomenė pasitraukė iš Dešiniakrantės Ukrainos dėl daugybės valstiečių ir kazokų sukilimų, kurių sukilėliai siekė užsitikrinti laisvę su kitų šalių karine parama. Jie ją rado Osmanų imperijoje ir Krymo chanate. Iš pradžių pirmasis Krymo pripažintas etmonas buvo sotnikas Stepanas Opara, tačiau tą pačią 1665 m. vasarą jį pakeitė P. Dorošenka. Siekdamas sustiprinti savo naująją padėtį, Dorošenka įvedė reformas, tikėdamasis pelnyti eilinių kazokų pagarbą. Jis dažnai rengdavo visuotinius tarybos posėdžius, kuriuose išklausydavo žemesniųjų sluoksnių nuomones.Orest Subtelny. Ukraine a History. University of Toronto Press, 1988. Norėdamas atsikratyti priklausomybės nuo viršilų, etmonas sukūrė serdiukų pulkus, kuriuos sudarė 20 000 samdinių pėstininkų, kurie vykdė tik jo įsakymus.

 Karas su Abiejų Tautų Respublika ir sąjunga su turkais 
Pradėjęs eiti etmono pareigas, Dorošenka, kaip ir visi Dešiniakrantės Ukrainos etmonai, laikėsi prolenkiškos politikos, tačiau greitai pakeitė šią politiką, sužinojęs apie 1667 m. Andrusovo sutarties pasirašymą. Sutartis oficialiai padalijo Ukrainą tarp Rusijos ir ATR (Rusijai turėjo atitekti Kairiakrantė Ukraina, o Lenkijai – Dešiniakrantė).В. Л. Янин. Отечественная история: история России с древнейших времен до 1917 года : энциклопедия в пяти томах, Том 2. Научное изд-во Большая Российская энциклопедия, 1996. Kai ši žinia pasiekė Dorošenką, jis, kaip pranešama, patyrė priepuolį. Etmonas greitai atsisakė savo prolenkiškos pozicijos ir nusprendė kreiptis pagalbos į turkus.

1666 m. žiemą Petro Dorošenka, padedamas Krymo totorių, nugalėjo ATR pajėgas Brajilivo mūšyje, tačiau 1667 m. rudenį buvo nukautas Pidhaicių mūšyje. Po šio mūšio etmono priešininkai, vadovaujami Ivano Sirkos ir totorių, perėjusių į kitą pusę, sustabdė jo tolesnį žygį į ATR.

 Sukilimas Kairiakrantėje Ukrainoje 
Atrodė, kad Dešiniakrantė Ukraina užtikrinta, todėl Dorošenka ir jo šalininkai persikėlė į Kairiakrantė Ukrainą ir pradėjo remti Ivano Briuchoveckio sukilimą prieš Rusijos carystę. Po Briuchoveckio egzekucijos, 1668 m. birželio 18 d. buvo paskelbtas visos Ukrainos etmonu. Dorošenka pasiekė savo galios viršūnę sėkmingai suvienijęs Ukrainą, tačiau jo gausūs priešai susivienijo prieš jį. Naujas ATR puolimas privertė jį grįžti į Dešiniakrantę Ukrainą, o Demianas Mnohohrišnis buvo paskirtas laikinuoju Kairiakrantės Ukrainos etmonu. Dorošenkai pavyko išlaisvinti iš nelaisvės Kijevo, Galicijos ir visos Rusios metropolitą Josifą Tukalskį-Neliubovičių, kuris perkėlė savo rezidenciją į Čyhyryną. 1668 m. sausio mėn. Čyhyryno karininkų taryba pareiškė pritarianti Petro Dorošenkos ketinimams sudaryti sąjungą su Osmanų imperija. 1668 m. rudenį į Konstantinopolį buvo išsiųsta kazokų delegacija su pasiūlymu sudaryti karinę sąjungą tarp kazokų valstybės ir Osmanų imperijos. Sąjunga buvo dar kartą patvirtinta 1669 m. kovo 10–12 d. Korsunio kazokų taryboje. Galiausiai 1669 m. gegužės 1 d. sultonas Mechmedas IV paskelbė sąjungą, o Dorošenka gavo sandžakbėjaus titulą.

 Kovos su pretendentais į etmono titulą 
Tuo pačiu metu 1668 m. rudenį Demianas Mnohohrišnis prisiekė ištikimybę Rusijai, o 1669 m. kovo 13 d. jo oficialus išrinkimas Kariakrantės Ukrainos etmonu buvo patvirtintas. Taip pat 1668 m. rudenį kai kurie Dorošenkos priešininkai iš Zaporožės kazokų išrinko naujuoju etmonu Zaporožės sečės kanclerį Petro Suchovijų, kuris taip pat užsitikrino Krymo totorių paramą. Suchovijus metė iššūkį Dorošenkai, bet buvo nugalėtas Olchivecio mūšyje bendros P. Dorošenkos ir Ivano Sirkos kariuomenės. 1669 m. vasarą Suchovijus kartu su totoriais puolė Dorošenką, tačiau osmanai pareikalavo, kad Krymo totoriai atšauktų savo paramą Suchovijui. 1669 m. birželio mėn. jis buvo nušalintas ir parėmė Umanės pulko pulkininko Mychaila Chanenkos išrinkimą. Galiausiai Suchovijus pabėgo į Krymą, kai 1669 m. spalio 29 d. Steblivo mūšyje Dorošenka nukovė ir Chanenką.

1670 m. Ostrohe per vietinę komisiją Dorošenka nesėkmingai bandė atgaivinti 1658 m. Hadiačo sutarties principus derybose su ATR. Tuo tarpu Chanenkos pasiuntiniams 1670 m. rugsėjo 2 d. Ostrohe pavyko sudaryti sutartį su ATR atstovais.Mykhailo Khanenko Encyclopedia of Ukraine Netrukus po to, kai ATR pripažino jo etmono statusą, Chanenka ir Jonas Sobieskis pradėjo didžiulį įsiveržimą į Dešiniakrantę Ukrainą.

 Karo kampanija prieš ATR ir Rusijos carystę 
1672 m. Dorošenka, vadovaudamas 12 000 karių, prisijungė prie 100 000 karių turkų kariuomenės žygio į ATR. Jie nugalėjo ATR pajėgas Čertvenivkos mūšyje, po to užėmė ir nusiaubė Podolės Kamenecą bei apgulė Lvovą. Galiausiai karas baigėsi Podolės užėmimu ir Bučačo taikos sutarties pasirašymu. Pagal sutarties sąlygas Podolės vaivadija buvo paversta Osmanų imperijos provincija, o Braclavo vaivadija ir pietinė Kijevo vaivadijos dalis turėjo būti pripažintos kaip kazokų teritorija, kurią Dorošenka administruos kaip Osmanų imperijos protektoratą.Paul Robert Magocsi. A History of Ukraine. Toronto: University of Toronto Press.  Visgi karas turėjo didelių neigiamų pasekmių Ukrainai, nes didelė Ukrainos teritorija buvo nuniokota, miestai sudeginti, o šimtai žmonių paimti į nelaisvę Krymo totorių.miniatiūra|Dorošenkos kapo koplyčia Jaropolece, Maskvos srityje.|323x323pxTuo tarpu 1672 m. vasarą Demianas Mnohohrišnis buvo pakeistas Ivanu Samoilovičiumi kazokų generalinėje taryboje netoli Konotopo. Kai Dešiniakrantė Ukraina kentėjo nuo turkų galios sukelto niokojimo, Dorošenka ėmė prarasti anksčiau ištikimų gyventojų pagarbą dėl savo bendradarbiavimo su „nekenčiamais bedieviais“. Kadangi jo pajėgos buvo susilpnintos dėl besitęsiančių karų, Dorošenka buvo priverstas vis labiau pasikliauti turkais. Tai buvo labai nepopuliaru tarp daugumos stačiatikių kazokų. 1674 m. kovo 17 d. Perejaslave vykusioje karininkų taryboje Samoilovičius buvo paskelbtas visos Ukrainos etmonu, tačiau tai įsigaliojo tik po to, kai Dorošenka atsisakė titulo.Ivan Samoylovych Encyclopedia of Ukraine 1674 m. vasarą Samoilovičius kartu su rusų vaivada Grigorijumi Romodanovskiu surengė ekspediciją prieš Dorošenka ir apgulė Čyhyryną. Tuo metu Mychaila Chanenka atidavė savo etmono titulą Samoilovičiui mainais už keletą dvarų. Didysis viziris Kara Mustafa Paša sugebėjo pralaužti apgultį ir išstumti rusų pajėgas anapus Dniepro.
Jau 1675 m. rudenį Čyhyryno kazokų taryboje Dorošenka atsisakė etmono pareigų ir prisiekė ištikimybę Rusijai,Petro Doroshenko Ukrainians in the World portal. o Ivanas Sirka buvo to liudininkas. Visgi Rusijos valdžia pareikalavo, kad jis vėl atsisakytų pareigų ir Kairiakrantėje Ukrainoje, tačiau Dorošenka to atsisakė. 1676 m. rudenį I. Samoilovičius, vadovaudamas 30 000 karių, perėjo Dnieprą ir vėl apgulė Čyhyryną. Po kelių valandų mūšio Dorošenka įsakė 2 000 serdiukų įgulai pasiduoti, nes nusprendė paklusti reikalavimams ir abdikuoti pagal Rusijos norus, ką ir padarė 1676 m. rugsėjo 19 d.

Dorošenka buvo suimtas ir išvežtas į Maskvą, kur buvo laikomas garbės tremtyje. Daugiau į Ukrainą nebegrįžo.
miniatiūra|Dorošenka ant pašto ženklo 1998 m.|275x275px
 Vėlesnė ištikimybė Rusijai 
1676 m. P. Dorošenka paprašė naujojo Rusijos caro Fiodoro III atleisti jam ir pažadėjo jam ištikimybę. 1679 m. buvo paskirtas centrinėje Rusijoje esančio Chlynovo vaivada (gubernatoriumi-kunigaikščiu), o po kelerių metų jam suteiktas dvaras Volokolamsko apskrityje. Mirė 1698 m. netoli Volokolamsko. Iki šių dienų Dorošenka išlieka prieštaringai vertinama asmenybė Ukrainos istorijoje. Vieni jį laiko nacionaliniu didvyriu, siekusiu nepriklausomos Ukrainos, o kiti – valdžios ištroškusiu kazokų etmonu, kuris pasiūlė Ukrainą musulmonų sultonui mainais į paveldimą savo gimtosios žemės valdymą.
 Atminimas 
Dmitrijaus Rostoviečio, kurio tėvas tarnavo kartu su Dorošenka, įsakymu virš pastarojo kapo buvo pastatyta koplyčia, jo pastangomis čia buvo reguliariai rengiamos gedulinės mišios.

Pirmasis mauzoliejus sunyko iki 1820-ųjų vidurio, jį pakeitė naujas, ampyrinio stiliaus, pastatytas 1844 m. Sovietmečiu, 1953 m., koplyčia buvo nugriauta. 1999 m. ji atkurta su tam tikrais pakeitimais pagal architektės-restauruotojos L. G. Poljakovos projektą.

1919 m. etmono garbei pervadintas nebaigtas statyti kreiseris „Admirolas Lazarevas“.

1998 m. Ukrainoje išleistas Dorošenkai skirtas pašto ženklas.

Jo garbei pavadintos gatvės Kyjive, Lvove, Ivano Frankivske, Zaporožėje, Dniepre, Perejaslave, Rivnėje, Čyhyryne ir kt.

 Išnašos 

Kategorija:Ukrainos etmonai