Tipikonas

Tipikonas (arba tipikas,  – „nustatytos tvarkos tekstas“, , dar vadinamas ustavu) – Bizantijos apeigų tradicijai priskiriama liturginė knyga. Joje nustatyta liturginių apeigų tvarka, vienuolynų gyvenimo taisyklės, pasninkai, šventinių dienų nuostatai bei Dieviškosios liturgijos himnai.

 Istorinė raida 
 Katedros tipikonas 
Senovinės Konstantinopolio katedros pamaldos, vadinamos asmatikē akolouthia („giedamosios pamaldos“), žinomos tik fragmentiškai – ankstyviausias jų šaltinis datuojamas VIII a. viduriu. Išplėtotas šių pamaldų variantas atsispindi vadinamajame Didžiosios Bažnyčios (Sofijos soboro) tipikone, taikytame Konstantinopolio Sofijos sobore ir Salonikų Šv. Demetrijaus bazilikoje. Apie šią tradiciją daugiausia žinoma iš Salonikų šventojo Simeono raštų.

 Vienuolynų tipikonas 
Ankstyvaisiais krikščionybės amžiais liturginė praktika vystėsi ir vienuolynuose. Iš Konstantinopolio kilę tipikonai, pavyzdžiui, Pantokratoriaus ar Kecharitomenės, atskleidžia Bizantijos vienuolių gyvenimo būdą ir liturginę praktiką. Vis dėlto svarbiausiu tapo Šv. Sabo vienuolyno tipikonas, kurio pagrindu, susiejus jį su katedrų liturginėmis tradicijomis, susiformavo dabartinė Bizantijos apeigų tvarka.

Helenopolio vyskupas Paladijus Galatijietis „Lausijako istorijoje“ mini, kad ankstyvieji atsiskyrėliai kalbėjo psalmes, giedojo himnus ir kalbėjo maldas (dažnai po dvylika kartų). Vystantis bendruomeninei vienuolystei, maldos tapo labiau struktūrizuotos, o pamaldų ciklas – sudėtingesnis. Apie 381–384 m. Šventąją žemę aplankiusi piligrimė Egerija aprašė, kaip kiekvienai valandai buvo parenkami tinkami psalmių ir antifonų tekstai tiek naktinėms, tiek dieninėms pamaldoms.</blockquote>

Vienuolynų liturgijos standartizavimas prasidėjo su Šv. Sabu (439–532 m.), kuris užrašė Jeruzalės apylinkėse naudotą pamaldų tvarką, perimtą iš Šv. Eutimijaus Didžiojo ir Šv. Teoktisto. Vėliau ši tvarka buvo peržiūrėta Šv. Sofronijaus, o Šv. Jonas Damaskietis ją praplėtė liturginiais himnais ir teologiniais tekstais. Susiformavęs Jeruzalės tipikonas (dar vadinamas Palestinos arba Šv. Sabo tipikonu) plačiai paplito ir buvo pirmą kartą atspausdintas 1545 m. Ši liturginė tvarka tebėra taikoma daugelyje stačiatikių vienuolynų bei parapijų, ypač slavų kraštuose.

 Studijaus tipikonas 
VIII a. svarbiu liturginių reformų centru tapo Konstantinopolio Studijaus vienuolynas. Čia nuosekliai buvo pertvarkomos pamaldų formos ir maldų tvarka, ypač gavėnios ir Velykų laikotarpiu. Esminis pokytis įvyko tuomet, kai iš Palestinos atkeliavęs Šv. Sabo tipikonas buvo derinamas su vietinėmis Konstantinopolio bažnytinėmis tradicijomis.

Kaip pastebi liturgijos istorikas tėvas Robertas F. Taftas, būtent čia įvyko katedros ir vienuolynų liturginių tradicijų susiliejimas, nulėmęs dabartinės Bizantijos apeigų struktūros susiformavimą. Šv. Teodoras Studitas, vadovavęs vienuolynui, pasikvietė vienuolių iš Šv. Sabo vienuolyno, siekdamas atsilaikyti prieš ikonoklazmą ir sustiprinti ortodoksinę tapatybę. Jo vadovaujamas vienuolynas sujungė Palestinos pamaldų tvarką su Konstantinopolio liturginiais elementais ir taip sukūrė vadinamąjį Studijaus tipikoną – dabartinės pamaldų tvarkos pagrindą.

 Šiuolaikiniai tipikonai 
Rusijos stačiatikių bažnyčia perėmė Šv. Sabo vienuolyno tipikoną, kuris iki šiol naudojamas tiek vienuolynuose, tiek parapijose bei katedrose.

Kai kurie katedrų apeigų elementai išliko ir kitose Bizantijos liturginėse tradicijose. Tai matyti, pavyzdžiui, iš Dieviškosios liturgijos pradžios po rytmetinės maldos arba iš retai rengiamų visos nakties pamaldų, skirtų ypatingoms progoms.

XIX a. Bizantijos apeigų liturginė tvarka buvo pradėta leisti spaudoje. 1839 m. Konstantinas Bizantijas, Konstantinopolio Didžiosios Bažnyčios kantorius, parengė pirmą išsamų tipikoną graikų ir senąja slavų kalbomis. 1888 m. kantorius Georgijas Violakis parengė atnaujintą šio tipikono versiją, kurioje pašalino klaidas ir neaiškumus. Jo sudarytas „Didžiosios Kristaus Bažnyčios tipikonas“ tapo pagrindiniu liturginiu vadovu daugelyje Bizantijos apeigų tradicijų (išskyrus rusų).

Pasak vyskupo Kalisto Vero, G. Violakio pokyčiai greičiau įtvirtino jau paplitusią praktiką nei įvedė tikrąsias naujoves.

 Pastabos 

 Šaltiniai 

Kategorija:Graikiškoji liturgija
Kategorija:Religiniai tekstai