Bažnytinė slavų kalba

Bažnytinė slavų kalba (, savivardis: слове́нскїй ѧ҆зы́къ) – liturgijoje naudojama slavų kalba, kuri išsivystė iš senosios bažnytinės slavų kalbos.

Ji naudojama Rusijos stačiatikių bažnyčioje (Rusija, Baltarusija, Lietuva, Latvija, Estija, Ukraina, Vidurinė Azija), Serbijos stačiatikių bažnyčioje (Serbija, Kosovas, Kroatija, Juodkalnija, Šiaurės Makedonija), Bulgarijos stačiatikių bažnyčioje (Bulgarija) ir kitur. Dabar ją naudoja ir sentikiai, kai kurios rytų katalikų bažnyčios.

 Raida 
Bažnytinė slavų kalba išsivystė iš senosios bažnytinės slavų kalbos, kuri savo ruožtu išsivystė iš senosios bulgarų kalbos. Nuo IX a. kartu su stačiatikių krikščionybe vykstant jos plėtrai į įvairius slavų kraštus, kalba pildėsi naujais žodžiais, gramatinėmis formomis. Atsirado tarmės.

Iš pradžių buvo vartojamos dvi abėcėlės: glagolica ir kirilica, tačiau vėliau glagolicos vartojimas nunyko. Išliko tokių raidžių kaip Ѣ (jat), ъ (jer) Ѧ, Ѫ (jus), Ѵ (ižica), ꙋ́ (ou), Ѿ (ot), Ѯ (ksi), Ѱ (psi), Ѡ (omega) vartojimas, privalomi kirčių ženklai, raidinė numeracija ir pan. Šventi žodžiai žymimi specialiu diakritiku titlo ().

Nepaisant bandymo liturginę kalbą šiek tiek priartinti gyvosioms kalboms, buvo išlaikytos archajiškos gramatinės formos: trys giminės, septyni linksniai, šeši laikai.

Ši kalba buvo viena iš oficialių LDK kalbų nuo pat jos susikūrimo. XV a. fiksuojami seniausi spausdinti tekstai šia kalba.

Iki XVIII a. ją naudojo ir Rumunijos stačiatikių bažnyčia, tačiau ilgainiui neslaviškos bažnyčios liturgijoje perėjo prie vietinių kalbų. Tuo tarpu slaviškuose kraštuose šios kalbos vartojimas liturgijoje išlikęs iki dabarBrian P. Bennett, Religion and Language in Post-Soviet Russia. New York: Routledge, 2011.. Tiesa, nuo XX a. stebima tendencija užleisti vietą ir vietos kalboms. Nuo 1917–1918 m. bažnyčiai leidus, galima jomis atlikti apeigas atskirose stačiatikių parapijose. Todėl kai kur bažnytinė slavų kalba užleido vietą šiuolaikinėms rusų, ukrainiečių, baltarusių, lenkų, taip pat Rusijos tautinių mažumų (marių, totorių, jakutų ir pan.) kalboms.

 Tarmės 
Bažnytinė slavų kalba turi daug tarmių ():
 Serbų tarmė () turi atskirą artografiją, nenaudoja raidžių ы ir щ.
 Senoji Maskvos tarmė () – buvo paplitusi iki XVII a. Vis dar naudojama sentikių.
 Kijevo tarmė () pasižymi raidės ѣ tarimu kaip i (rusiškas standartas taria je), ч kietinimu ir г tarimu kaip h (rusiškas standartas taria g).
 Rusijos (sinodinė) tarmė () labiausiai paplitęs šiuolaikinis variantas, susiformavęs XVII a.

 Išnašos 

 Nuorodos 





Kategorija:Slavų kalbos
Kategorija:Graikiškoji liturgija
Kategorija:Liturginės kalbos