Pāvils Rozītis

Pavilas Ruozytis (, 1889 m. gruodžio 1 d. – 1937 m. vasario 20 d.) – latvių rašytojas, žurnalistas ir vertėjas. Romanų „Ceplis“ ir „Valmieros berniūkščiai“ autorius.

 Biografija 
Gimė Cėsių apskrityje, Liepos valsčiuje, Purapilpų sodyboje valstiečio šeimoje.Valmieras integrētā bibliotēka Rozītis, Pāvils  Ketverių metų neteko tėvo ir jo namų. Motina, jaunesnės seserys ir Pavilas išsikėlė į netolimą Audulių sodybą. Pirmiausia mokėsi Liepos valsčiaus mokykloje. 1901 m. rudenį P. Ruozytis atvyko į Valmierą, kur vienus mokslo metus lankė Valmieros miesto mokyklą, o po to tęsė mokslus E. Liepinio privačioje progimnazijoje.Kalnača, B. Romāns par savējiem – par Valmieras puikām (priekšvārds Rozīša, P. romānam „Valmieras puikas“ Rīga:1988. gads, Zinātne) Pirmieji P. Ruozyčio vertimai išspausdinti 1908 m.Pāvila Rozīša biogrāfija. 1910 m. nesėkmingai mėgino išlaikyti pradžios mokyklos mokytojo egzaminus. Tais metais išėjo pirmieji P. Ruozyčio prozos darbai ir eilėraščių rinkinys „Kirai“ („Kaijas“). Vasarą P. Ruozytis drauge su kitais Valmieros jaunuoliais subūrė teatro trupę, su ja važinėjo po Valmieros apylinkes. Uždirbtus pinigus P. Ruozytis panaudojo kelionei į Maskvą, kur įstojo į A. Šaniavskio Maskvos liaudies universitetą. Iki 1914 m. studijavo šio universiteto Istorijos ir filosofijos fakultete. 1912 m. pasirodė antrasis P. Ruozyčio eilėraščių rinkinys „Žiedų ąsotis“ („Ziedu krūze“).Latvijas padomju enciklopēdija. 8. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 469. lpp. 1914–1915 m. dirbo laikraščių „Naujausios žinios“ („Jaunākās Ziņas“) ir „Lydimas“ („Līdums“) redakcijose.

Pirmojo pasaulinio karo metus P. Ruozytis praleido Baku, kur iki 1918 m. dirbo Nobelio naftos pramonės įmonėje tarnautoju. Baku P. Ruozytis vedė liepojiškę Antoniją, su kuria susituokęs 1917 m. susilaukė sūnaus Viestardo ir 1922 m. dukters Dzidros. 1918 m. P. Ruozytis grįžo Latvijon ir neilgai gyveno bei dirbo Valkoje. 1919 m. buvo mobilizuotas į Latvijos kariuomenę, tarnavo I Kuršo divizijos ūkio dalies viršininko skyriuje, o rugsėjį švietimo ministro prašymu buvo atlaisvintas nuo tarnybos, kad galėtų pradėti dirbti Švietimo ministerijos Meno departamente. Apsigyveno Rygoje. 1919 m. P. Ruozytis išrinktas Latvių rašytojų ir žurnalistų profsąjungos pirmininku, o vėliau keletą metų dirbo valdyboje. 1921–1927 m. studijavo Latvijos universiteto Liaudies ūkio ir teisės mokslų fakultete, bet jo nebaigė. Latvijos kariuomenės štabo Informacijos skyriuje dirbo cenzoriumi, vėliau buvo Švietimo ministerijos Meno skyriaus vadėjas, Meno ir kultūros departamento direktorius, Liaudies gerovės ministerijoje vadovavo Bedarbių inteligentų skyriui (1932–1934).

Paskutiniais gyvenimo metais dirbo Rygos 3-iosios bibliotekos vedėju. Lygia greta dirbo keleto periodinių leidinių redaktoriumi – literatūros ir meno žurnalo „Eiga“ („Ritums“, 1921–1926), laikraščių „Paskutinę akimirką“ („Pēdējā Brīdī“, 1927–1928), „Dienos puslapis“ („Dienas Lapa“, 1933–1934), taip pat dirbo leidyklos „Latvių kultūra“ („Latvju kultūra“) redaktoriumi. Buvo Kultūrinio suartėjimo su TSRS tautomis draugijos pirmininkas (1930–1932). Iki 1934 m. P. Ruozytis vadovavo Rygos liaudies aukštosios mokyklos literatūros studijoms. P. Ruozytis ir A. Švabė įsimylėjo vienas kito žmonas, dėl to 1926 m. visi keturi pateko į skandalą, pasibaigusį abiejų žmonų savižudybėmis: Antonija Ruozytė nusiskandino, o Lyna Marija Švabė nusišovė. 1928 m. P. Ruozytis vedė antrą kartą, jo žmona tapo Alma Frišmanė (kituose šaltiniuose – Fišerė). Santuokoje 1935 m. gimė duktė Ievinia (pasak kitų šaltinių – Ieva).

P. Ruozytis su šeima gyveno Rygos miesto dalyje Mežaparke, J. Poruko gatvėje paties pasistatytame name, kurio rąstus jis buvo atsivežęs iš kažkokio nugriauto kaimo namo. P. Ruozyčio draugas, taip pat Mežaparko gyventojas rašytojas Janis Jaunsudrabinis iš Pliavinių P. Ruozyčio namo sodui atvežė vyšnių sodinukų. Šiuose namuose dažnai rinkdavosi J. Jaunsudrabinis, A. Ersas, J. Zalytis, A. Švabė, J. Grynas, E. Virza, V. Grėvinis ir kiti to meto šviesuomenės atstovai.

Paskutinis P. Ruozyčio darbas romanas „Žemės džiaugsmas“ („Zemes prieks“) liko nebaigtas, nes 1937 m. vasario 20 d. rašytojas Rygoje mirė, palaidotas Rygos Miško kapinėse.

 Kūrybos bruožai 
P. Ruozytis rašė poeziją, prozą, trumpuosius prozos kūrinius, taip pat recenzijas apie teatro vaidinimus ir publicistinius straipsnius. Jis taip pat dirbo vertėju ir buvo filmo „Užtvanka“ („Aizsprosts“, 1940) scenarijaus bendraautoris. P. Ruozytis buvo vienas latvių psichologinio romano puoselėtojų, minėtina dilogija „Du veidai“ („Divas sejas“, 1921) ir „Ugnies keliai“ („Uguns ceļi“, 1924). Reikšmingiausi darbai – romanai „Ceplis“ ( '(kalkių, plytų) krosnis, degykla', 1928) ir „Valmieros berniūkščiai“ („Valmieras puikas“, 1936); apsakymų ir novelių rinkiniai „Portretai“ („Portrejas“, 1922), „Slenksčiai“ („Krāces“, 1925), „Prieš savo norą“ („Pret savu gribu“, 1928) ir „Mazgai“ („Mezgli“, 1933). Abu minėtieji romanai yra ekranizuoti („Ceplis“ 1972 m., o „Valmieros berniūkščiai“ 1996 m.). „Ceplyje“ išjuokiami 3-iojo dešimtmečio verslininkai, o „Valmieros berniūkščiai“ yra autobiografinis veikalas, susijęs su 1905–1907 m. Rusijos revoliucijos įvykiais Valmieroje.

 Atminimas 
1981 m. Valmieros centre atidengtas paminklas „Valmieros berniūkščiai“ (skulptorė – Timiana Mankėviča), kuriame įamžinti romano „Valmieros berniūkščiai“ herojai.

Gimtojo Liepos valsčiaus centre, Liepoje rašytojo vardu pavadinta gatvė. Nuo 2024 m. P. Ruozyčio vardu pavadinta ir gatvė Valmieroje.

 Bibliografija 
 P. Ruozyčio bibliografija

 Išnašos 

Kategorija:Latvijos rašytojai
Kategorija:Latvijos poetai