BAC 3-11

BAC „Three-Eleven“ – neužbaigto plačiafiuzeliažio keleivinio lėktuvo projektas, kurį XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje vystė Jungtinės Karalystės įmonė „British Aircraft Corporation (BAC)". Šie projektai kilo iš galimybių studijų, kuriomis pirmiausia siekta konkuruoti su „Boeing 727–200“, o vėliau – su projektuojamu europiniu laineriu, tuo metu vadintu „Airbus“.

7-ajame dešimtmetyje BAC, susidomėjusi galimybėmis sukurti naują britų keleivių lėktuvų kartą, pakeisiančią tokius orlaivius, kaip „Vickers VC10“, rengė įvairias studijas. Pirminis variantas numatė padidinto, dvejų denių VC10 varianto kūrimą (kodinis pavadinimas „Super VC10“). Ši idėja nesulaukė palankumo, o nacionalinė aviakompanija „British Overseas Airways Corporation (BOAC)" vietoje jos pasirinko amerikietišką „Boeing 747“. Po to „BAC" nusprendė persiorientuoti į mažesnį orlaivį, iš dalies paremtą sėkmingu regioniniu laineriu „One-Eleven“. Taip atsirado 191–208 vietų lėktuvo projektas, pavadintas „Two-Eleven“, kuris buvo laikomas alternatyva daugiašaliam Europos šalių bendradarbiavimo projektui kurti naują keleivinį orlaivį, tuomet vadintą „Airbus“. Tačiau „Two-Eleven“ projektas nesulaukė didesnio pramonės susidomėjimo, o Jungtinės Karalystės vyriausybė palaikė bendrą europinę „Airbus“ iniciatyvą, todėl projektas 1968 m. buvo sustabdytas.

Po to, kai 1969 m. Jungtinė Karalystė nusprendė pasitraukti iš „Airbus“ programos, BAC greitai grįžo prie „Two-Eleven“ projekto ir jį atnaujino, sukurdama patobulintą variantą, pavadintą „Three-Eleven“. Tai turėjo būti plačiafiuzeliažis lėktuvas, savo dydžiu, mase ir skrydžio nuotoliu panašus į pirminį „Airbus“ projektą. 1970 m. rugpjūtį BEA valdybos pirmininkas seras Anthony Milward viešai pareiškė optimizmą dėl „Three-Eleven“ programos. Skatinama tokių vertinimų, 1969 m. lapkritį BAC kreipėsi į Technologijų ministeriją, siekdama gauti finansinę paramą „Three-Eleven“ programai. Tačiau parama nebuvo suteikta dėl kelių priežasčių: visų pirma dėl užsienio politikos pasekmių, kurias būtų sukėlusi tiesioginė konkurencija su „Airbus“ ir taip su pačios Britanijos Europos partneriais, taip pat dėl ankstesnių britų lainerių tendencijos būti nekonkurencingais ir viršyti numatomas kūrimo išlaidas. 1970 m. gruodžio 2 d. Aviacijos aprūpinimo ministras Frederikas Corfieldas Bendruomenių Rūmuose paskelbė, kad vyriausybė oficialiai neparems „Three-Eleven“ projekto. Kitais metais BAC tyliai atsisakė šio orlaivio kūrimo planų.

 Three-Eleven kūrimo istorija 
1968 m. Britanijos vyriausybė nusprendė pasitraukti iš „Airbus“ projekto, motyvuodama tuo, kad jo ekonominės ir rinkos perspektyvos esą yra prastos.Wood, Derek (1975). Project Cancelled. London: Macdonald and Jane’s. ISBN 0-356-85109-5, p. 235. Manyta, kad BAC šios žinios sulaukė palankiai ir tai vertino kaip padrąsinimą, nes bendrovė nedalyvavo Europos „Airbus“ programoje (skirtingai nei jos konkurentė Hawker Siddeley) ir turėjo mažai ateities darbų keleivinių lėktuvų srityje po „One-Eleven“ projekto. Pajutusi šią situaciją kaip galimybę, BAC nusprendė dar kartą peržiūrėti „Two-Eleven“ projektą ir gerokai jį atnaujinti, taip sukurdama „Three-Eleven“ pasiūlymą.Wood, Derek (1975). Project Cancelled. London: Macdonald and Jane’s. ISBN 0-356-85109-5, p. 236.

„Three-Eleven“ buvo viešai pristatyta 1967 ir 1969 m. Paryžiaus aviacijos salonuose. Tai turėjo būti plčiafiuzleiažis lėktuvas, dydžiu, mase ir nuotoliu panašus į pradinį, kiek mažesnį europinį „Airbus“, kuris tuo metu dar tik buvo pradinėje kūrimo stadijoje. Tuo metu manyta, kad „Three-Eleven“ projektas atsirado skatinamas kai kurių Britanijos vyriausybės sluoksnių ir asmenų, artimų „Rolls-Royce“, kurie norėjo turėti atsarginį variantą, jei europinis „Airbus“ projektas žlugtų.
miniatiūra|Rolls-Royce RB.211
Pagal brėžinius, menininkų vizualizacijas, maketus ir dalinį medinį modelį, „Three-Eleven“ turėjo priminti dvigubai padidintą „One-Eleven“. Pasak Wood, kaip buvo siūlyta, „Three-Eleven“ turėjo būti varomas dviem varikliais Rolls-Royce RB.211, išvystančiais 43 000 svarų trauką (vėliau padidinta iki 50 000 svarų); juos planuota montuoti lėktuvo uodegoje, po T formos uodega. Orlaivio kilimo masė buvo 267 000 svarų (vėliau padidinta iki 302 000 svarų), o jis galėjo talpinti iki 245 keleivių, sėdinčių aštuoniomis eilėmis, 34 colių atstumu tarp sėdynių (arba iki 300 keleivių esant 30 colių žingsniui). Skrydžio nuotolis turėjo siekti bent 1 500 jūrmylių.

1969 m. lapkritį BAC kreipėsi į Technologijų ministeriją, siekdama gauti finansinę paramą „Three-Eleven“ programai. Paraiškoje bendrovė teigė turinti preliminarų 40–50 orlaivių užsakymų portfelį, o projekto kūrimo išlaidos buvo vertinamos 140 mln. svarų, iš kurių pusę bendrovė tikėjosi gauti iš Britanijos vyriausybės. BAC prognozavo, kad „Three-Eleven“ tipinis sertifikavimas būtų gautas 1974 m. pabaigoje. Bendrovė tikėjosi paramos, nes Technologijų ministras, leiboristas Tony Bennas, buvo žinomas kaip palankiai nusiteikęs „Three-Eleven“ atžvilgiu. Kol vyriausybė svarstė BAC pateiktą prašymą, įmonė nusprendė skirti 4 mln. svarų iš savo lėšų projektui toliau tobulinti.

 Finnasavimo trūkumas ir projekto pabaiga 
Norint tęsti projektą, „Three-Eleven“ programai būtų reikėję to, kas tuo metu buvo vadinama „valstybės parama pradžiai“ (angl. government launch aid). Pasitraukusi iš „Airbus“ projekto, Britanijos vyriausybė teoriškai galėjo remti „Three-Eleven“. 1969–1970 m. valstybinė oro linijų bendrovė British European Airways (BEA) išreiškė pasirengimą eksploatuoti siūlomą lėktuvą ir teikė jam pirmenybę prieš konkuruojantį „Airbus“ projektą. 1970 m. rugpjūtį BEA valdybos pirmininkas seras Anthony Milward viešai pareiškė optimizmą dėl „Three-Eleven“, pažymėdamas, kad jei šio lėktuvo nebus užsakyta, BEA bus priversta išleisti 180 mln. svarų užsienyje pagamintiems lėktuvams, kad patenkintų savo poreikius.

Be BEA, keli kiti oro vežėjai taip pat deklaravo paramą „Three-Eleven“ projektui, pavyzdžiui, privati „Court Line Aviation“ bendrovė (nors ši taip pat buvo pareiškusi tokį pat pasirengimą eksploatuoti europietiškąjį „Airbus“). Vis dėlto jokių užsakymų nebuvo pateikta: konstrukcija dar nebuvo užbaigta, o pati programa oficialiai nebuvo pradėta. Šiame etape „Three-Eleven“ jau buvo įsivėlusi į kelias kontroversijas:

 Pirmoji kontroversija buvo susijusi su techniniais projekto aspektais: teigta, kad dėl aerodinaminių savybių lėktuvas būtų linkęs patekti į vadinamąjį giliosios smukos () reiškinį, taip pat susidurti su kitais nepalankiais eksploataciniais veiksniais, tokiais kaip apkrovimo ir svorio centro problemos realiame oro linijų darbe bei didelė tikimybė, kad konstrukcija bus per sunki. Siūlyta, kad lėktuvas dėl konfigūracinių trūkumų būtų neefektyvus krovininių arba mišraus keleivių/krovinių pervežimo veikloje. (Iš tiesų tokia išdėstymo schema niekada nebuvo įgyvendinta jokiuose plataus fiuzeliažo lėktuvuose – net sovietinis Il-86 projektas grįžo prie tradicinio išdėstymo dar iki fizinės prototipo stadijos.)

 Antroji kontroversija buvo susijusi su Britanijos užsienio politika. Viena vertus, JAV privačių aviacijos gamintojų tarpe atsirado nusiskundimų, kad Europos vyriausybių finansavimas konkuruojantiems su amerikietiškais lėktuvams gali pakenkti prekybos ir politiniams santykiams tarp Atlanto pusių. Kita vertus, būsimi Britanijos partneriai Europos Bendrijoje perspėjo, kad „Three-Eleven“ tiesiogiai konkuruos su „European Airbus“, apie kurį jie jau buvo susitelkę; todėl projekto tęsimas keltų abejonių dėl Britanijos lojalumo EEB, į kurią tuo metu britų vyriausybė buvo pateikusi paraišką įstoti.
 Trečioji kontroversija buvo susijusi su Britanijos vyriausybės parama savo aviacijos pramonei. Teigta, kad keli vyriausybės remti civilinių lėktuvų projektai buvo nekonkurencingi, o kai kuriais atvejais – net ir nereikalingi pačioms oro linijoms, kurių poreikiams esą turėjo būti skirti. Ypač buvo minima, kad Vickers VC10 ir „Trident“ pavyzdžiai parodė, jog pradinė finansavimo sąmata sąmoningai buvo menkinama, kad pritrauktų valstybės paramą, taip faktiškai įpareigojant vyriausybę vėliau skirti papildomą finansavimą. Varžovai „Hawker Siddeley“ viešai menkino BAC pateiktas „Three-Eleven“ vystymo išlaidų sąmatas, vadindami jas neįtikėtinai nuvertintomis ir siūlydami tikėtinai daug didesnius skaičius.

Atsižvelgiant į visas šias problemas, bet koks sprendimas dėl valstybės paramos buvo atidedamas. Artėjant visuotiniams rinkimams, Haroldo Wilsono vadovaujamas leiboristų kabinetas nusprendė nieko nejudinti, kol nebus išrinkta nauja vyriausybė. Rinkimus laimėjo konservatoriai. Skirtingai nei leiboristai, ši partija tvirtai siekė Britanijos įstojimo į EEB ir ideologiškai nepritarė valstybės kišimuisi į ekonomiką. Tačiau netrukus naujajam Edwardo Heatho kabinetui teko kištis – gelbėti bankrutuojančią „Rolls-Royce“, kuri buvo nacionalizuota. Kadangi parama „Three-Eleven“ būtų buvusi dar vienas didelis valstybės intervencijos pavyzdys ir būtų pasiuntusi anti-EEB signalą, projektas tyliai išbrauktas iš politinės darbotvarkės.

Tuo metu „Airbus A300“ projektas jau buvo galutinai suformuotas ir turėjo kuklų, bet pakankamą užsakymų skaičių, o pirmasis A300 artėjo prie užbaigimo. Didėjant spaudimui iš Heatho vyriausybės, BEA ir privačioms britų avialinijoms (ypač „Court Line“) buvo daromas politinis spaudimas pirkti amerikietišką Lockheed L-1011 TriStar: kadangi šiuos lėktuvus varė „Rolls-Royce“ varikliai, tai padėtų atgaivinti aviacijos sektorių, kuriam neseniai skirta didelė valstybės parama. Wood spėliojo, kad jei Britanijos vyriausybė būtų finansavusi „Three-Eleven“, BAC investicijos į „Rolls-Royce“ per RB.211 variklį būtų buvusios didžiulė paspirtis merdinčiai bendrovei ir galbūt būtų visiškai išvengta jos bankroto, tačiau jis pabrėžė, kad tai – tik jo asmeninė prielaida.

1970 m. gruodžio 2 d. aviacijos tiekimo ministras Frederickas Corfieldas Bendruomenių Rūmuose paskelbė, kad „Three-Eleven“ programai valstybės paramos nebus. Tai faktiškai buvo projekto pabaiga, nes potencialūs partneriai buvo atgrasinti tokio sprendimo. Esant šioms aplinkybėms, buvo sunku tikėtis „Three-Eleven“ pardavimų. Tuo pat metu tapo aišku, kad jokia privati finansų institucija nefinansuos projekto. 1971 m. BAC tyliai nutraukė „Three-Eleven“ iniciatyvą.

 Projekto poveikis 
Nors „Three-Eleven“ projektas buvo nutrauktas, manoma, kad dalis jo sprendimų buvo perkelti į vėlesnius „Airbus“ lėktuvus – pvz. Airbus 330 / 340 turi tą patį fiuzleiažo diametrą kaip ir „Three-Eleven“ bei keletą kitų inžinerinių spremdimų.

 Išnašos 

Kategorija:British Aerospace orlaiviai
Kategorija:Nesukurti orlaiviai
Kategorija:Plačiafiuzeliažiai lėktuvai
Kategorija:Dvimotoriai lėktuvai
Kategorija:Žemasparniai
Kategorija:T formos uodega