Germanistika

Germanistika – germanų tautų dvasinę kultūrą, kalbas ir literatūrą tirianti filologijos šaka. Siaurąja prasme germanistika yra disciplina, tirianti germanų kalbas ir rašto paminklus. XX a. germanistika susiskaidė į anglistiką (anglų kalbos ir literatūros tyrimai), skandinavistiką (skandinavų kalbų ir jų literatūrų tyrimai) ir kitas germanistikos sritis. Terminu germanistika dažniausiai imta vadinti vokiečių filologiją.

 Istorija 

XIX a. pabaigoje susiformavo dvi vokiečių literatūros mokslo kryptys – ankstyvųjų laikų bei viduramžių literatūrą tirianti senoji ir naujųjų laikų literatūrą tirianti naujoji. Germanistika mokslo šaka tapo XIX a., tačiau jos užuomazgos siekia XVI a., kai pradėta nagrinėti senąją kultūrą, viduramžių literatūrą ir kalbas, imta rinkti ir publikuoti germanų raštiją. Aventinas 1519–1522 m. parašė pirmąjį vokiečių istorijos veikalą, pradžioje lotyniškai, vėliau – vokiškai. Pirmosios praktinės gramatikos (V. Ikelzamerio, 1534, L. Albertuso, 1573, A. Ėlingerio, 1574) išleistos tada, kai lotynų kalbą ėmė keisti vietinės kalbos. Pirmuoju filologu germanistu laikomas olandas F. Junijus (1589–1627). 1617 m. M. Opitsas sakė, kad vokiečių kalba tinkama grožinei literatūrai kurti, J. G. Šotelijus (1663) pastebėjo kalbos raidos sąsajas su kalbos filosofija.  G. Leibnicas ragino ruošti vokiečių kalbos žodyną, o J. K. Adelungas šią idėją realizavo ir 1774–1786 m. sudarė 5-ių tomų žodyną „Versuch eines vollständigen grammatisch‑kritischen Wörterbuchs der hochdeutschen Mundart“. XIX a. pirmoje pusėje susiformavusi lyginamoji kalbotyra prisidėjo prie germanistikos tapimo mokslo šaka. R. Raskas buvo vienas germanistikos pradininkų, 1818 m., tirdamas islandų kalbą, jis nustatė germanų kalbų bendrąsias ypatybes ir šių kalbų padėtį tarp likusių indoeuropiečių kalbų, o J. Grimas apibrėžė germanų kalbų susiskaidymą paskatinusius pirmąjį ir antrąjį priebalsių poslinkius, parašė pirmąją germanų kalbų mokslinę gramatiką („Deutsche Grammatik“, 4 t., 1819–1837), su broliu Vilhelmu 1852 m. ėmė ruošti etimologinį Vokiečių kalbos žodyną („Deutsches Wörterbuch“; kiti kalbininkai jį baigė leisti 1961 m., 32 t.). 1810 m. Berlyno universitete įkurta pirmoji Germanistikos katedra, jos vadovas buvo F. H. fon der Hagenas. JAV germanistiką vystė mokslininkai emigrantai J. Hermandas, R. Grimas, F. Tromleris ir kiti. Tarp Prancūzijos germanistų (daugiausia tyrė vokiečių kultūros istoriją) minėtini A. Beginas, A. Šneideris, R. Minderis ir kiti, Italijoje, tirdami J. V. Gėtės laikotarpį ir romantizmo literatūrą, darbavosi P. Kjarinis, E. Kastelis. Svarų indėlį į kalbos teoriją, vokiečių kalbos istoriją, dialektologiją, fonologiją įnešė XX a. Rusijos mokslininkai V. Žirmunskis, M. Guchman, O. Moskalskaja, N. Filičeva ir kiti. Nagrinėjama germanų kalbų istorija, įvairiais atžvilgiais – šiuolaikinės germanų kalbos ir literatūra.

 Germanistika Lietuvoje 
Lietuvoje germanų kalbos XIX a. pradžioje imtos dėstyti Vilniaus universitete, tai buvo vokiečių ir anglų kalbos. 1922 m. Lietuvos universitete įkurta pirmoji Germanų kalbų ir literatūros katedra, 1940 m. ji perkelta į Vilniaus universitetą. 1945–1957 m. Vilniaus universitete dirbo Svetimų kalbų katedra, o 1958 m. ji pertvarkyta į Užsienio kalbų bei Romanų ir germanų filologijos katedras. 1968 m. pradėjo veikti Anglų filologijos ir Vokiečių filologijos katedros, o 1991 – Skandinavistikos katedra. Vilniaus universitete, Lietuvos edukologijos universitete, Vytauto Didžiojo universitete, Klaipėdos ir Šiaulių universitetuose galima studijuoti daugumą germanų kalbų ir tęsti mokslinius tyrimus. Lietuvos germanistai nagrinėja germanų kalbų fonetiką, sintaksę, frazeologiją, kalbų dėstymo metodiką, tiria tekstų analizės ir vertimo klausimus.

 Išnašos 

Kategorija:Germanų kalbos