Vatikano apaštališkoji biblioteka

Vatikano apaštališkoji biblioteka () – Šventojo Sosto valstybinė biblioteka, veikianti Apaštališkuosiuose rūmuose, Vatikane. Įkurta 1475 m. Viena seniausių pasaulio bibliotekų ir viena gausiausių rankraščių saugyklų. Sukaupta 75 000 kodeksų, 1,1 mln. spausdintų knygų, iš kurių apie 8500 inkunabulų. Bendras lentynų ilgis – 42 kilometrai.

Apie bibliotekos istoriją iki XIII a. žinoma nedaug. Manoma, kad jos rinkinių kolekcija buvo nedidelė iki popiežiui Mikalojui V (1447–1455) ją papildant rankraščiais iš Konstantinopolio bibliotekos. Popiežiai Sikstas IV (1471–1484) ir Julijus II (1503–1513) dar labiau išplėtė biblioteką, o valdant Sikstui V (1585–1590) architektas Domenikas Fontana pastatė dabartinį bibliotekos pastatą.

XVII a. pradžioje nuo bibliotekos atskirtas Vatikano apaštališkasis archyvas, kuriame saugoma dar 150 000 vienetų dokumentų.

Vienu metu bibliotekoje gali dirbti 200 mokslininkų, o per metus joje apsilanko 4–5 tūkst. mokslininkų.

 Istorija 
Istorikai paprastai bibliotekos istoriją skirsto į 5 laikotarpius: iki Laterano, Laterano, Avinjono, iki Vatikano ir Vatikano.

 Ištakos 
Laikotarpis iki Laterano, apimantis bibliotekos ištakas, prasidėjo ankstyvosiomis Bažnyčios dienomis. Iš šio laikotarpio išlikę tik keletas rankraščių, kai kurie jų labai vertingi.

Laterano laikotarpis prasidėjo biblioteką perkėlus į Laterano rūmus ir tęsėsi iki popiežiaus Bonifaco VIII, sukaupusio vieną didžiausių iliustruotų rankraščių kolekcijų Europoje, pontifikato pabaigos 1303 m. Tais pačiais metais Laterano rūmus sudegino ir rankraščių kolekciją pavogė Prancūzijos karalius Pilypas IV Gražusis.

Avinjono laikotarpis prasidėjo 1309 m., kai 7 iš eilės popiežiai rezidavo Avinjono mieste, Prancūzijoje. Tuomet itin išaugo knygų ir archyvinių dokumentų kolekcija. 1377 m. popiežiaus rezidencija grąžinta į Romą.

Laikotarpis iki Vatikano truko nuo 1370 iki 1447 m. Šiuo laikotarpiu dalis bibliotekos rinkinių buvo Romoje, Avinjone ir kitur. Popiežius Eugenijus IV buvo sukaupęs 340 rankraščių kolekciją.

 Įsteigimas Vatikane 
1451 m. popiežius Mikalojus V, norėdamas į Romą pritraukti mokslininkų, siekė Vatikane įkurti viešąją biblioteką. Jis papildė savo pirmtakų kolekciją (350 kodeksų graikų, lotynų ir hebrajų kalbomis) asmeniniu rinkiniu, įskaitant iš Konstantinopolio bibliotekos įsigytais rankraščiais. 1455 m., mirus Mikalojui V, kolekcija buvo išaugusi iki 1200 knygų, iš jų 400 – graikų kalba. 1475 m. jo įpėdinis Sikstas IV patvirtino Vatikano bibliotekos įkūrimą. Jo pontifikato metu įsigyta teologijos, filosofijos ir meninės literatūros. 1475 m. fonduose buvo 3500, 1481 m. – 2527 rankraščiai. Tuo metu tai buvo didžiausia knygų kolekcija Vakarų pasaulyje.

Popiežius Julijus II nurodė išplėsti pastatą. Apie 1587 m. popiežius Sikstas V pavedė architektui Domenikui Fontanai pastatyti naują bibliotekos pastatą.

Kontrreformacijos metu, ėmus leisti „Draudžiamųjų knygų sąrašą“, apribota prieiga prie bibliotekos fondų. Mokslininkų, ypač protestantų, galimybės naudotis biblioteka buvo suvaržytos. XVII a. apribojimai panaikinti, o 1883 m. popiežius Leonas XIII vėl atvėrė biblioteką mokslininkams.

1809 m. Napoleono Bonaparto įsakymu suimtas popiežius Pijus VII, o bibliotekos turinys konfiskuotas ir išvežtas į Paryžių, 1817 m. grąžintas.

 Fondai 
Vatikano bibliotekos fonduose yra daugiau kaip 80 000 archyvinių rankraščių (daugiausia lotynų ir graikų kalbomis), daugiau kaip 1,6 mln. spausdintų leidinių, apie 8600 inkunabulų, 330 000 graikų, romėnų ir popiežių monetų bei medalių. Kasmet įsigyjama apie 6000 naujų knygų.

Tarp žymiausių bibliotekos rinkinių yra Vatikano kodeksas (Codex Vaticanus, IV a.) – seniausias žinomas Biblijos rankraštis.

 Rankraščiai 
Bibliotekoje saugomi žymūs rankraščiai:
 Vatikano kodeksas (, IV a.) – viena seniausių išlikusių Biblijų graikų kalba;
 Barberini evangelija (VIII a.);
 Romos bažnyčios sakramentų knyga (, VIII a.) – viena seniausių krikščionių liturgijos knygų;
 Jozuės ritinys (X a.), Bizantijos iliustruotas rankraštis;
 Loršo evangelija (, IX a.) – iliustruota evangelijų knyga, parašyta 778–820 m.;
 Bazilijaus II menologas (X–XI a.);
 Kroatijos maldaknygė (XIV a.);
 Karolingų knygos (, VIII a.);
 Vergilius Vaticanus;
 Vergilius Romanus, Vergilijaus herojinio epo „Eneida“ ir poemos „Georgika“ fragmentus vaizduojantys rankraščiai (abu V a.).

 Skaitmenizacija 
2010 m. Vatikano biblioteka pradėjo įgyvendinti ilgalaikį projektą, kurio tikslas – suskaitmeninti visą istorinių rankraščių ir inkunabulų kolekciją bei padaryti ją prieinamą internete. 2020 m. buvo suskaitmeninta apie 25 % dokumentų.

 Susijusios bibliotekos 
 Vatikano apaštališkasis archyvas 

Vatikano apaštališkasis archyvas, esantis greta bibliotekos, yra pagrindinis Šventojo Sosto paskelbtų teisės aktų, valstybinių dokumentų, laiškų ir kitų Bažnyčios per šimtmečius sukauptų dokumentų archyvas. XVII a. popiežiaus Pauliaus V įsakymu archyvas buvo atskirtas nuo Vatikano bibliotekos, į kurią mokslininkai galėdavo patekti itin retai. Archyvas liko uždaras lankytojams iki 1881 m., kai popiežius Leonas XIII atvėrė jį mokslininkams, kurie kasmet išnagrinėja daugiau nei 1000 dokumentų.

 Vatikano filmoteka 
Vatikano filmoteką 1959 m. įkūrė popiežius Jonas XXIII. Kolekciją sudaro daugiau kaip 8 000 istorinių, komercinių ir dokumentinių filmų.

 Rinkinių galerija 

 Šaltiniai 

 Nuorodos 


Kategorija:Bibliotekos
Kategorija:Vatikano geografija