Rusų folkloras

Rusų folkloras () – siaurąja prasme – rusų žodinės tradicijos visuma; plačiąja prasme – visos dvasinės rusų tradicinės kultūros sritys.

Rusų folkloras buvo perduodamas iš kartos į kartą kaip liaudies dainos ar pasakos. Rusų tautosakos kūriniai apima tiek epines bylinas, tiek trumpas patarles. Mokslinis susidomėjimas rusų folkloru kilo XVIII a. pirmoje pusėje – jį tyrinėjo V. Tatiščevas, V. Trediakovskis ir M. Lomonosovas. Svarbiausi rusų tautosakos žanrai yra bylinos, dainos, pasakos ir burtai.

Daug rusų pasakų ir bylinų buvo adaptuotos animaciniams arba ilgametražiniams filmams, kuriuos kūrė tokie garsūs režisieriai kaip Aleksandras Ptuško („Ilja Muromec“, „Sadko“) ir Aleksandras Rou („Morozko“, „Gražioji Vasilisa“).

Kai kurie rusų poetai, tarp jų Piotras Jeršovas, Leonidas Filatovas ir Aleksandras Puškinas, sukūrė nemažai žinomų klasikinių rusų pasakų poetinių interpretacijų (pavyzdžiui, Pasaka apie auksinę žuvelę). 

 Liaudies pasakos 
Užuominų apie rusų liaudies pasakas randama jau XII a. šaltiniuose, nors manoma, kad jos susiformavo gerokai anksčiau. Šiandien ankstyvųjų pasakų pavyzdžių išliko labai mažai, ypač dėl to, kad cerkvė draudė nekrikščioniškus pasakojimus. Pasakoti liaudies pasakas tais laikais Rusioje buvo griežtai draudžiama, o kai kuriais atvejais už nusižengimą buvo vykdoma mirties bausmė. Rusų liaudies pasakos pradėtos užrašinėti tik XVI amžiuje, o XIX amžiuje Bogdanas Bronicynas išleido rusų liaudies pasakų rinkinį „Rusų liaudies pasakos“ (1838 m.). Rusų liaudies pasakų tyrimai itin suaktyvėjo XX a. viduryje, apie 1960-uosius.

 Liaudies religija 
miniatiūra|Burtininkė Baba Jaga dažniausiai yra priskiriama nešvariajai dvasiai
Senrusiai tikėjo magija. Buvo dvi pagrindinės magijos rūšys:

 Nešvarioji arba blogoji magija;
 Apsauginė arba geroji magija.

Pirmoji rūšis yra siejama su velniu ir laikoma priešiška. Kai kurios praktikos, pavyzdžiui, būrimas ar ateities spėjimas, kurios iš pradžių priklausė geraiaji magijai, vėliau stačiatikių cerkvės buvo priskirtos „nešvariai“ dėl jų nesuderinamumo su krikščionišku mokymu. Dauguma gerosios magijos veiksmų buvo homeopatiniai, tai yra, paremti principu „panašus sukelia panašų“ – simbolinis veiksmas turėjo sukelti atitinkamą reiškinį tikrovėje.Aleksandras E. (1975). Russian Folklore: An Anthology in English Translation. Belmont, Massachusetts: Nordland.  Pavyzdžiui, tikėta, kad pavasarį nešiojamos šakelės su dirbtiniais paukščiais ar paukščių formos sausainiais padeda prišaukti paukščių grįžimą ir pavasario atėjimą.

Liaudies religinės magijos praktikų užuominos fiksuojamos jau nuo 1648 m. Maskvoje.

 Šventiniai papročiai 
Daugelio švenčių papročiai savo kilme yra maginio pobūdžio. Kalėdinis ir Naujųjų metų vaikščiojimas po namus su dainomis iš pradžių buvo galimybė šeimoms parodyti dosnumą metų pradžioje, taip užsitikrinant sėkmingus metus. Panašiai, gausūs vaišės ir lėbavimas per Užgavėnes buvo laikomi derlingumo skatinimo priemone. Pirmąją naktį po vestuvių jaunavedžių lova kartais būdavo pastatoma šalia gyvulių, kad poros vaisingumas darytų teigiamą poveikį gyvulių vaisingumui. Kitos vestuvių tradicijos – kiaušinių valgymas, nešvankių dainų dainavimas ir grūdų barstymas ant jaunavedžių – iš pradžių buvo skirtos užtikrinti poros vaisingumą ir klestėjimą ateinančiais metais.

 Burtai 
Burtai – veiksmai, kuriais bandoma magišku būdu paveikti žmones, gamtos ir visuomenės jėgas, numatyti ateitį. Burtų esmę sudaro tikėjimas antgamtinėmis jėgomis. Labiausiai rusų folklore paplitusi burtų rūšis – užkalbėjimai.  

Užkalbėjimai buvo naudojami įvairiems tikslams pasiekti. Kai kurie jų galėjo būti skirti, pavyzdžiui, lesčio (miško dvasios) išvarymui – sakant tokią frazę kaip: „Avies snukutis, avies vilna“.Ivanits, Linda J. (1992) [1989]. Russian Folk Belief. Armonk, New York and London, England: M. E. Sharpe. psl. 64–82. Kiti užkalbėjimai suteikdavo veiksmui maginę galią, kad apeiga būtų veiksminga.

 Šaltiniai 

Kategorija:Folkloras
Kategorija:Rusijos kultūra