Ilgieji ir trumpieji balsiai

Ilgieji ir trumpieji balsiai – balsiai, vieni kitų atžvilgiu pasižymintys didesniu arba mažesniu ilgumu. Balsių ilgumo priešprieša – vienas iš balsių prozodijos požymių (drauge su tonu).Бондарко Л. В. Гласные // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2.

Daugybėje kalbų balsių ilgumas gali būti kirčio dalimi.Виноградов В. А. Ударение // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2.

Ilgieji balsiai gali susidaryti susijungus dviem vienodos kokybės balsiams morfemų sandūroje; tokius balsius įprasta vadinti dvigubais.

Ilgieji balsiai tarptautinėje fonetinėje abėcėlėje, kaip ir sudvigubinti priebalsiai (geminatos), žymimi ženklu ː – , ,  ir pan.

 Ilgosios ir trumposios balsių fonemos 
Daugybėje kalbų (lotynų, anglų, vokiečių, čekų, lietuvių ir kitose) ilgųjų ir trumpųjų balsių priešprieša yra foneminis požymis (ilgieji ir juos atitinkantys trumpieji balsiai atstovauja skirtingoms fonemoms). Tokių kalbų balsyne ilgieji balsiai nuo priešinamų su jais trumpųjų skiriasi tiek ilgesne tarimo trukme, tiek ir kai kuriomis artikuliavimo ypatybėmis: pavyzdžiui, anglų kalbos ilgasis  yra uždaresnis ir priešakesnis, o trumpasis  – atviresnis ir ne toks priešakinis; vokiečių kalbos trumpasis  yra atviresnis ir ne toks užpakalinis kaip ilgasis  ir t. t. Vadinasi, balsių trukmės skirtumą lydi kokybės skirtumas.

Ilgųjų ir trumpųjų balsių tarimo trukmės skirtumas reiškiasi nevienodai: jų skirtumas maksimalus, jei ilgieji ir trumpieji balsiai nesiskiria kokybiškai, ir minimalus, jei skiriasi ilgųjų ir trumpųjų balsių tarimas (jų eilė, pakilimas ir t. t.).

 Balsių ilgumas kirčiuotoje padėtyje 
Balsių ilgumo skirtumus gali lemti jų padėtis kirčiuotuose ir nekirčiuotuose skiemenyse, jei tam tikroje kalboje balsių ilgumas yra vienas iš kirčio komponentų. Tokie balsyno skirtumai būdingi kalboms, kuriose fonemų sistemoje ilgumas gali būti tiek relevantiškas, tiek ir nerelevantiškas. Tokiu būdu anglų ir rusų kalbose balsių ilgumas yra svarbus kirčio komponentas, todėl kirčiuotas balsis visada ilgesnis už nekirčiuotą, be to, rusų kalboje labiausiai trumpėja antrojo prieš kirtį skiemens balsiai. Rusų kalbos vartotojams, ilguosius balsius suvokiantiems kaip kirčiuotus, čekų kalbos žodžiai su ilgu antruoju skiemeniu, pavyzdžiui, motýl 'drugelis', skamba lyg kirčiuojami antrame skiemenyje, nors iš tiesų čekų kalboje kirtis visada krenta į pirmąjį skiemenį. Turinčiose ilgųjų ir trumpųjų balsių priešpriešą kalbose, pavyzdžiui, senojoje graikų, su kirčiu nesusietas ilgumas gali turėti įtakos kirčio įvairovei.

 Pasaulio kabose 

 Baltų kalbos 
Trumpieji ir ilgieji balsiai turėti jau baltų prokalbėje. Balsių ilgumo skirtumas išlaikomas ir dabartinėse baltų kalbose, jis nepriklauso nuo kirčio – ilgieji balsiai tariami tiek kirčiuotoje, tiek nekirčiuotoje padėtyje.

Lietuvių kalboje vartojami tokiomis raidėmis žymimi trumpieji balsiai, skliausteliuose nurodant tarimą: a ([ɐ]), e ([ɛ]), i ([ɪ]), u ([ʊ]), tarptautiniuose žodžiuose – trumpasis o ([ɔ]). Lietuvių kalboje kirčiuoti [ɐ], [ɛ] tam tikrose padėtyse pailgėja ir tariami kaip [ɑː], [æː] (kãsa, nẽša). Lietuvių kalboje vartojami šie ilgieji balsiai: o ([oː]), ė ([eː]), y ([iː]), ū ([uː]) bei vadinamosiomis nosinėmis raidėmis žymimi ilgieji balsiai ą ([ɑː]), ę ([æː]), į ([iː]), ų ([uː]).

Latvių kalboje turima panaši trumpųjų balsių sistema: a ([a]), e ([æ] / [ɛ]), i ([i]), u ([u]) ir skoliniuose trumpasis o ([ɔ]). Latvių kalboje trumpieji balsiai [a], [æ] / [ɛ] visada lieka trumpi. Latvių kalbos ilgieji balsiai: ā ([aː]), ē ([æː] / [ɛː]), ī ([iː]), ū ([uː]) bei tarptautiniuose žodžiuose o ([ɔː]); savuose latvių žodžiuose raidė o žymi dvibalsį uo (/u̯ɐ/). Savo ruožtu rytų baltų dvibalsis /u̯ɐ/ yra kilęs iš baltų prokalbės ilgojo balsio *ō ir ilgojo dvibalsio *ōu.

Prūsų kalbos balsių sistema buvo artima lietuvių ir latvių sistemoms, nors tikslią fonetinę balsių vertę įvardyti sunku. Turėti raidėmis a (o, e), e (a), i (e, y), u (o) žymėti trumpieji balsiai (tam tikrose padėtyse užrašymo variantai rodo jų platinimą; balsio /a/ užrašymas raide o turbūt žymi uždaresnį ir sulūpintą tarimo variantą). Priklausomai nuo tarmės, rašytinio šaltinio, ilgieji balsiai kartais buvo siaurinami arba dvibalsinami, jie žymimi raidėmis ā (ū, o, oa), e (ī, ee, ea, ey), i (ei, ij), u (ou). Nėra iki galo aišku, ar sembų tarmėje buvo išsaugotas prabaltiškas ilgasis balsis *ō (rašytiniuose šaltiniuose žymima raidėmis ō, o, oa, ū, ou), tačiau linkstama manyti, kad prūsų kalboje baltų prokalbės fonemos *ō, *ōu ir *ā buvo sutapusios.

 Slavų kalbos 
Ilgieji ir trumpieji balsiai buvo būdingi slavų prokalbei.

Praslaviškų dialetų pagrindu formuojantis slavų kalboms daugumoje jų balsių ilgumo ir trumpumo priešprieša išnyko, išskyrus čekų, slovakų ir serbų-kroatų kalbas. Šiose kalbose turimos penkios ilgųjų ir trumpųjų balsių poros: /ā/, /ē/, /ī/, /ō/, /ū/ – /a/, /e/, /i/, /o/, /u/. Rašyboje ilgieji balsiai daugiausia žymimi diakritiniu ženklu akūtu: čekų kalboje – á, é, í (ý), ó, ú (daugelyje žodžio padėčių – ů); slovakų kalboje – á, é, í, ó, ú; serbų-kroatų kalboje ilgieji balsiai nežymimi.

Bendrinėje slovėnų kalboje nėra ilgųjų balsių; vis dėlto slovėnų fonetinėje sistemoje septyni fonemų variantai iš aštuonių ([iː], [eː], [ɛː], [аː], [ɔː], [oː], [uː]) gali būti ilgi (išimtinai kirčiuotoje padėtyje).

Kitose slavų kalbose ilgųjų balsių vietoj susidarė trumpieji. Pavyzdžiui, lenkų kalboje ilgųjų ir trumpųjų balsių priešprieša XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje buvo pertvarkyta, nes sutrumpėjo ilgieji balsiai, atsirado grynųjų ir susiaurintų (buvusių ilgųjų) trumpųjų balsių opozicija. Vėliau susiaurintieji balsiai sutapo su kitais (grynaisiais) trumpaisiais balsiais. Raidė ó, žymėjusi senojo ilgojo vietoj atsiradusį atitinkamą susiaurintą balsį, lenkų kalbos abėcėlėje išliko iki šių laikų (dabar tiek ó, tiek u žymi tą patį balsį /u/).

 Romanų kalbos 
Ilgųjų ir trumpųjų balsių priešprieša būdinga romanų kalbų prokalbei – lotynų kalbai. Tarp šiuolaikinių romanų kalbų ši priešprieša sutinkama tik friulų kalboje ir kai kuriose šiaurės italų tarmėse. Kaip reliktas ji išsaugota kai kuriose prancūzų kalbos tarmėse ir Belgijos bei Kvebeko prancūzų kalboje. Visose kitose romanų kalbose kiekybinė balsių priešprieša nėra fonologizuota. Tad italų kalboje balsių trumpumas ir ilgumas sąlygotas skiemens pobūdžio (atviruosiuose skiemenyse tariami ilgieji alofonai, uždaruosiuose – trumpesnieji); prancūzų kalboje ilgosios yra tam tikros fonemos (pavyzdžiui, /ɑ/ – visada ilgasis) arba ilgumas priklauso nuo pozicinio derinimo (tariama ilgai prieš priebalsius /r/, /v/, /z/, /ʒ/).

 Uralo kalbos 
Iš Uralo kalbų ilgųjų ir trumpųjų balsių priešprieša sutinkama vengrų, mansių, samodų kalbose ir daugumoje Baltijos finų kalbų, taip pat kai kuriose komių tarmėse – konkrečiai, Ižmos tarmėje; be to, estų kalbai ir samių kalboms būdingi trys ilgumo laipsniai (galbūt jie atspindi kitas šių kalbų prozodijos ypatybes lydinčius reiškinius). Trijų fonologinio ilgumo laipsnių pavyzdys estų kalboje: sada [sata] 'šimtas' – saada [saˑta] 'siųsk' – saada [saːta] 'gauti'.Палль В. И. Эстонский язык // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2.

 Altajaus kalbos 
Rekonstruojamose hipotetinės Altajaus kalbų (tiurkų, mongolų, tungūzų-mandžiūrų, japonų ir korėjiečių) prokalbės schemose teikiamas ilgųjų ir trumpųjų balsių skyrimas.

Daugumoje šiuolaikinių tiurkų kalbų vartojamos aštuonios trumposios fonemos: /а/, /е/, /о/, /ө/, /у/, /ү/, /ы/, /и/. Jas atitinkantys ilgieji balsiai išnyko beveik visose tiurkų kalbose, išskyrus jakutų, turkmėnų, chaladžų ir kai kurias kitas kalbas. Tiksliau, kirgizų kalboje vartojami šeši ilgieji balsiai: [а:], [е:], [о:], [ө:], [ү:], [у:] (jie užrašomi kaip аа, ээ, оо, өө, уу, үү). Be to, ilgųjų balsių reliktų sutinkama čulymų ir uigūrų kalbose, karakalpakų ir uzbekų tarmėse bei kitose tiurkų kalbose ir tarmėse.

Daugiau kaip pusė mongolų kalbų skiria trumpuosius ir ilguosius balsius. Ilgųjų ir trumpųjų balsių priešpriešos nėra tik mongolų ir dunsianų kalbose. Kai kuriose kalbose ir tarmėse, pavyzdžiui, bonanų ir šira jugurų, balsių ilgumas fonologiškai nereikšmingas.

 Afrikos kalbos 
Ilgųjų ir trumpųjų balsių priešprieša labai būdinga čadinių kalbų fonologinėms sistemoms.Порхомовский В. Я. Чадские языки // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2

 Austronezinės kalbos 
Balsių ilgumas ir trumpumas būdingas daugeliui austronezinių kalbų.Беликов В. И., Сирк Ю. Х. Австронезийские языки // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2. Tad ilgieji ir trumpieji balsiai skiriami havajiečių ir maorių kalbose, ilgumas šių kalbų rašyboje žymimas brūkšneliu.Беликов В. И. Гавайский язык // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. – М.: Советская энциклопедия, 1990. – 685 с. – ISBN 5-85270-031-2.

 Išnašos 

Kategorija:Balsiai