Ašigalių slinkimas

Ašigalių slinkimas – Žemės ašigalių slinkimas planetos paviršiumi. Žemės rutulio padėties kaitą sukimosi ašies atžvilgiu lemia jo vidinės sandaros netolygumas. Jos paviršiuje ašigaliai brėžia sudėtingas linijas, neperžengiančias kvadrato su 25 m kraštine ribų.

Ašigalių slinkimas yra dvejoks: 427 parų periodu 4,5 m spindulio ratu bei 1 metų periodu ištęsta elipse (didysis pusašis 5 m). Pirmasis susijęs su Čandlerio periodu įvardijamu Žemės savųjų virpesių periodu, o antrasis – su šios planetos reiškiniais, kuriems būdingas sezoniškumas.

Dėl ašigalių slinkimo vyksta nepaliaujama Žemės paviršiaus taškų koordinačių ir azimutų kaita, tai lemia, kad gaunami kitokie astronominių ir geodezinių matavimų rezultatai.

1687 m. šį reiškinį pirmasis apibūdino anglas I. Niutonas. Šveicarų matematikas bei fizikas L. Oileris – ašigalių slinkimo matematinės teorijos autorius (1790 m.). 1899 m. įkurta Tarptautinė platumų tarnyba, kurios uždavinys – ašigalių slinkimo stebėsena. Šios tarnybos žinioje buvo stebėjimo stočių darbo koordinavimas.

Reiškinys reguliariai tiriamas observatorijose, kaip antai Grinvičo (Jungtinė Karalystė), Paryžiaus (Prancūzija), Pulkovo (Rusija), Vašingtono (JAV).

 Išnašos 

Kategorija:Astrometrija