Prancūzijos religiniai karai

Prancūzijos religiniai karai arba hugenotų karai – pilietinio pobūdžio karai tarp Prancūzijos katalikų ir protestantų (vadinamųjų hugenotų) 1562–1598 m. Smurtas, badas ar ligos, tiesiogiai sukelti šio konflikto, pražudė nuo dviejų iki keturių milijonų Prancūzijos gyventojų. Įvykiai pakenkė Prancūzijos monarchijai. Vienas žymiausių epizodų – 1572 m, suorganizuota Šventojo Baltramiejaus naktis. Baigėsi kompromisu 1598 m., kai 1593 m. į katalikybę atsivertęs Henrikas IV Burbonas, pasiskelbęs Prancūzijos karaliumi Henriku IV, išleido Nanto ediktą, kuriuo hugenotams buvo suteiktos didelės teisės ir laisvės. Nepaisant to, katalikai ir toliau nepritarė protestantams ir Henrikui, o jo nužudymas 1610 m. sukėlė naują hugenotų sukilimų bangą XVII a. trečiajame dešimtmetyje.

Įtampa tarp šių dviejų krikščionybės srovių augo nuo XVI a. trečiojo dešimtmečio; tai dar labiau sustiprino esamus regioninius nesutarimus. Mirus karaliui Henrikui II 1559 m. prasidėjo užsitęsusi kova dėl valdžios tarp jo našlės Kotrynos Mediči ir įtakingų didikų. Tarp kovojančiųjų pusių buvo radikali katalikiška frakcija, vadovaujama Gizų ir Monmoransių giminių, ir protestantai, vadovaujami Kondė ir Žanos d'Albrė. Abi puses rėmė išorės jėgos: Ispanija ir Savoja rėmė katalikus, o Anglija ir Nyderlandų respublika – protestantus. Henriko II įpėdiniu tapo paauglys Pranciškus II. Keletas hugenotų jaunų didikų, daugiausia iš princo Liudviko de Kondė aplinkos, 1560 m. parengė vadinamąjį Ambuazo sąmokslą, per kurį siekta pagrobti karalių, nužudyti jo patarėjus Gizus, regentais paskiriant Burbonų giminės atstovus iš Valua šalutinės atšakos, tačiau Gizai šį sąmokslą atskleidė.Hugenotų karai (VLE)

Nuosaikieji, prancūziškai vadinti Politiques, tikėjosi palaikyti tvarką centralizuodami valdžią ir suteikdami nuolaidų hugenotams, o ne vykdydami Henriko II ir jo tėvo Pranciškaus I represijų politiką. Iš pradžių jie turėjo Kotrynos Mediči palaikymą. Tačiau jos 1562 m. sausio mėn. paskelbtam Sen Žermeno ediktui griežtai pasipriešino Gizų frakcija ir dėl to kovo mėn. prasidėjo plataus masto kovos. Vėliau ji sugriežtino savo poziciją ir parėmė 1572 m. Šventojo Baltramiejaus dienos žudynes Paryžiuje, per kurias katalikų minia visoje Prancūzijoje nužudė nuo 5 000 iki 30 000 protestantų.

Karai kėlė grėsmę monarchijos valdžiai ir paskutiniams Valua karaliams – trims Kotrynos sūnums Pranciškui II, Karoliui IX ir Henrikui III. Jų įpėdinis Burbonas Henrikas IV į tai reagavo sukurdamas stiprią centrinę valstybę ir žadėdamas ribotą toleranciją hugenotams; pastaroji politika tęsėsi iki 1685 m., kai Henriko anūkas Liudvikas XIV atšaukė Nanto ediktą.

 Istorija ir tikslesnė eiga 
Reformacija Prancūzijoje ėmė plisti dar 1519 m. - tuo metu artimas Erazmo bičiulis Johanas Frobenas išleido Martino Liuterio veikalų rinkinį ir savo korespondencijoje pažymėjo, kad 600 egzempliorių buvo išsiųsti į Prancūziją ir Ispaniją bei parduoti Paryžiuje. Tačiau sparčiausiai protestanizmo idėjos Prancūzijoje ėmė plisti Džono Kalvino dėka, mat šio mokymas pritraukė reikšmingą prancūzų diduomenės ir buržuazijos dalį. Plintant kalvinizmui, 1560-1570 m. laikotarpiu Prancūzijos protestantų skaičius nuolat augo ir per dešimtmetį pasiekė 10 % gyventojų, t. y. maždaug 1,8 mln. tikinčiųjų.Hans J. Hillerbrand, Encyclopedia of Protestantism: 4-volume Set, Skyriai France ir HuguenotsThe Huguenot Population of France, 1600–1685: The Demographic Fate and Customs of a Religious Minority by Philip Benedict; American Philosophical Society, 1991. p. 164 Didėjant hugenotų skaičiui ir įtakai bei šiems ėmus aktyviau ir viešiau praktikuoti savo religiją ėmė augti įtampa tarp Prancūzijos katalikų ir hugenotų.

Dėl tikslaus hugenotų karų skaičiaus ir jų datų tarp istorikų tebeverda diskusijos: vieni teigia, kad karus užbaigė 1598 m. balandžio 13 d. pasirašytas Nanto ediktas ir po jo sekusi Vervino taika,. Kiti tikrąja karų pabaiga laiko 1629 m. sudarytą Aleso taiką, nes dar 1620 m. įvyko hugenotų sukilimai. Vis dėlto tarp istorikų sutariama, kad karų pradžia laikytinos 1562 m. Vasio žudynės, o Nanto ediktas bent jau užbaigė šią konfliktų seriją. Tuo metu po sudėtingų diplomatinių derybų ir taikos susitarimų vėl atsinaujindavo konfliktai ir kovos dėl valdžios.

Amerikiečių karo istorikai Kiseris, Drasas ir Brusteinas laikosi šių skirstymų, periodizacijų ir vietovių:
 Vasio žudynės (1562 m.) – Vakarų Prancūzija
 Pirmasis religinis karas (1562–1963 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Antrasis religinis karas (1567–68 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Trečiasis religinis karas (1568–70 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Šventojo Baltramiejaus dienos žudynės (1572 m.) – Šiaurės rytų Prancūzija
 Ketvirtasis religinis karas (1572–73 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Penktasis religinis karas (1575–76 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Šeštasis religinis karas (1576–77 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Septintasis religinis karas (1580 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Aštuntasis religinis karas (1585–1989 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija
 Devintasis religinis karas (1589–98 m.) – Vakarų ir Pietvakarių Prancūzija

 Poveikis Abiejų Tautų Respublikai 
1573-1574 m. Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu išrinktas iki tol aktyviai prieš hugenotus kovojęs Prancūzijos didikas, būsimas Prancūzijos karalius Henrikas Valua, ATR valdęs vos penkis mėnesius. LDK jį rėmė tikėdamiesi atgauti Ukrainos žemes, perduotas Lenkijai po Liublino unijos.Henrikas Valua (VLE) Dalis hugenotų pasitraukė į Prūsiją, įskaitant žemes, gausiai apgyvendintas lietuvininkų ir kurios po 1923 m. atiteko Lietuvos Respublikai.Hugenotai (VLE)

 Šaltiniai 

 Literatūra 









Kategorija:Pilietiniai karai
Kategorija:Prancūzijos istorija
Kategorija:Reformacija