Tarptautinė pagalbinė kalba

Tarptautinė pagalbinė kalba – kalba, vartojama bendrauti tarp įvairiomis kalbomis šnekančių žmonių.

Pagrindinis tarptautinės pagalbinės kalbos tikslas – palengvinti bendravimą, o ne pakeisti įprastines vartojamas gimtąsias kalbas.

 Dirbtinė tarptautinė pagalbinė kalba 
Pagalbinių kalbų sąvoka paprastai reiškia dirbtines kalbas, pavyzdžiui, esperanto, ido, interlingva, volapiukas, interlingvė arba latino sine flexione. Tokios kalbos dažniausiai grįstos patyrimu ir gali turėti schematiškų arba natūralistinių bruožų. Šios kalbos nefunkcionuoja kaip įprastos bendravimo priemonės. Populiariausia iš jų esperanto.Mistrík J., Encyklopédia jazykovedy, Bratislava: Obzor, 1993, s. 324, ISBN 80-215-0250-9, OCLC 29200758 (słow.).

 Natūralioji pagalbinė kalba 
Jei, pavyzdžiui, tarptautiniu susitarimu tautinei kalbai priskiriamas toks vaidmuo, ji taip pat vadinama pagalbine kalba. Tokia kalba galėtų būti viena daugiausia vartotojų turinčių, tačiau net angliškai ir mandarinų kalba šneka mažiau nei ketvirtadalis pasaulio gyventojų.

Siekiant įveikti šiuos sunkumus, konsultuojantis su įvairių sričių ekspertais buvo pasiūlyta tarptautiniu susitarimu įvesti dirbtinę arba tautinę kalbą. Tai būtų sakytinė ir rašytinė kalba. Tokios kalbos būtų mokoma kiekvienoje šalyje kaip papildomos (antrosios) greta valstybinių kalbų.

 Neregių ir kurčiųjų kalbos 
Taip pat būta siūlymų neregiams priimti oficialų raštą, atitinkantį tarptautinę pagalbinę kalbą. Gestų kalba, pavyzdžiui, gestuno, buvo pasiūlyta kaip kurčiųjų lingua franca, nes šiuo metu yra keletas tarpusavyje nesuderintų kurčiųjų kalbų. Manoma, kad tokia kalba neturėtų atitikti tarptautinės pagalbinės kalbos sakytinės ir rašytinės formos, nes gestų kalbos nuo šių formų nepriklauso.

Tačiau šios idėjos nebuvo tokios populiarios, kaip tikėtasi. Kartais teigiama, kad būtina politinė valstybių parama, idant būtų finansuojamas tokių kalbų mokymas.

 Išnašos 

Kategorija:Kalba