Antofagastos–Bolivijos geležinkelis

Antofagastos–Bolivijos geležinkelis – privatus geležinkelis, veikiantis šiaurinėse Čilės provincijose ir Bolivijoje. Geležinkelis išsiskiria tuo, kad yra vienas iš seniausių 762 mm vėžės siaurųjų geležinkelių. Trasa pakyla nuo jūros lygio iki daugiau nei 4500 m aukščio, per metus pervežama beveik 2 milijonai tonų krovinių. Šis projektas įrodė, kad geležinkeliu su tokia siaura vėže galima pervežti tiek pat krovinių, kaip standartine vėže, todėl kitur irgi statytos tokios linijos. Vėliau jis buvo pakeistas į 1000 mm vėžę ir veikia iki šiol.

 Maršrutas 
Geležinkelis prasideda Čilės Antofagastos uoste. Toliau maršrutas tęsiasi Andų priekiniu kalnagūbriu iki Olagvės miesto prie Bolivijos sienos, kur kerta Loa upę 1888 m. pastatytu viaduku. 1914 m. linija buvo nukreipta priešsroviui nuo Konči tvenkiniu, todėl viadukas liko nebenaudojamas. Pasiekus Orūro miestą, traukinio vėžės plotis būdavo keičiamas į 1000 mm ir naudojamas likusioje maršruto dalyje iki Bolivijos sostinės La Paso. Prie geležinkelio pridėta daugiau atšakų, siekiant pasiekti įvairias kasybos vietas. Koljahvasio kasyklos atšaka iš Olagvės pasiekė 4815 m virš jūros lygio aukštį ir statybos metu buvo laikoma aukščiausiu geležinkeliu pasaulyje.

 Istorija 
Antofagastos–Bolivijos geležinkelio ištakos siekia 1872 m., kai Bolivijos vyriausybė suteikė koncesiją „Melbourne Clarke & Co“ įmonei. Statybos pradėtos 1873 m., o pirmoji sekcija buvo atidaryta tų metų pabaigoje. Tuo metu traukinius traukdavo mulai. Garvežiai buvo pristatyti 1876 m., o iki 1879 m. geležinkelis nusidriekė apie 150 km į šalies vidų.

1879 m. prasidėjo karas tarp Čilės iš vienos pusės ir Peru bei Bolivijos iš kitos pusės. Viena iš karo priežasčių buvo Bolivijos vyriausybės bandymas susigrąžinti mokesčius už geležinkelį. Ramiojo vandenyno karas baigėsi 1883 m., o Čilė užėmė regioną aplink Antofagastą ir dalį Peru.

1892 m. linija pasiekė Orūro miestą Bolivijoje, o per kelis metus buvo sujungtos kitos atšakos.

Didžiosios Britanijos verslininkai vėl pradėjo kontroliuoti visą sistemą 1903 m. Geležinkelio eismas pasiekė tašką, kai Antofagastos uostas negalėjo aptarnauti, dėl to 1906 m. buvo įkurtas naujas uostas Mechilonesas, aplenkiant Antofagastą.

Visas geležinkelio maršrutas driekiasi dykuma, kurioje beveik nėra kritulių. Valdanti kompanija sukonstravo vamzdžių ir rezervuarų sistemą, kad geležinkeliui būtų atgabentas vanduo iš aukštųjų Andų. Galop šia sistema pradėtas tiekti vanduo Antofagastai.

Orūro–La Paso linija atidaryta etapais nuo 1908 iki 1913 m.

Bolivijos linijos atkarpą 1964 m. perėmė Bolivijos vyriausybė, o aštuntojo dešimtmečio pradžioje Čilės vyriausybė domėjosi linijos nacionalizavimu.Antofagasta (Chilli) & Bolivia Railway Railway Gazette 1962-04-06 382 p. 1982 m. įmonės kontrolė perėjo Čilės visuomenės interesams, o pagrindinė būstinė iš Londono persikėlė į Antofagastą. Dabar geležinkelis priklauso kalnakasybos bendrovės „Antofagasta plc“ transporto padaliniui.

 Kroviniai 
Pagrindiniai šio geležinkelio kroviniai yra įvairūs nitratai ir varis. Sieros rūgštis yra transportuojama į vieną pusę, o vario kroviniai grįžta atgal. Anksčiau geležinkeliu būdavo gabenami kiti mineralų koncentratai ir ličio dariniai.

Geležinkelio naudojimo pradžioje buvo transportuojami ir keleiviai prabangiuose vagonuose su miegojimo ir valgymo vietomis. Šiais laikais keleiviai vežami tik mažoje maršruto dalyje į pietus nuo Orūro.

 Šaltiniai 

Kategorija:Čilės transportas
Kategorija:Bolivijos transportas
Kategorija:Geležinkeliai