Zombių apokalipsė

Zombių apokalipsė – hipotetinis apokaliptinis scenarijus, populiarus mokslinės fantastikos ir siaubo kūriniuose. Tokios apokalipsės metu visuomenė žlunga, nes žmonės virsta agresyviais gyvaisiais numirėliais – kanibalais, ir paprastai lieka gyvi tik keli pavieniai žmonės arba nedidelės išgyvenusių žmonių grupės.

Šis žanras atsirado 1968 m. amerikiečių siaubo filme „Gyvų numirėlių naktis“, kurį režisavo George A. Romero, įkvėptas 1954 m. Richard Matheson romano „Aš esu legenda“. Romero filmas pristatė žmogėdros zombio ir pasaulį apėmusios apokalipsės sąvoką, davusią pradžią daugeliui kitų išgalvotų kūrinių, įskaitant filmus, kompiuterinius žaidimus ir literatūrą.

Zombių apokalipsė dažnai naudojama kaip įvairių šiuolaikinių baimių, tokių kaip visuotinis užkrėtimas, visuomenės žlugimas ir pasaulio pabaiga, metafora.
 Siužetiniai elementai 
Kūriniuose apie zombių apokalipsę dažnai pasitaiko keletas temų ir tropų:
 Pirmieji susidūrimai su zombiais labai traumuoja, sukelia šoką, paniką, netikėjimą ir galbūt neigimą, o tai trukdo išgyvenusiesiems susidoroti su kliūtimis.
 Vyriausybės atsakas į zombius yra lėtesnis nei jų plitimo tempas, todėl jie turi laiko išsiplėsti, o visuomenė nepajėgia jų sulaikyti. Dėl to visuomenė žlunga. Zombiai užvaldo pasaulį, o mažos gyvųjų grupės turi kovoti dėl išlikimo.
 Siužetas paprastai susijęs su viena išgyvenusiųjų grupe, patekusia į staiga kilusios krizės sūkurį. Dėmesys paprastai sutelkiamas į veikėjų bandymus išgyventi savarankiškai, daugiausia dėmesio skiriama jų reakcijai į apokalipsę ir grupės saugumą.
Paprastai filmuose zombiai vaizduojami kaip lėti, gremėzdiški ir kvaili, kurie pirmą kartą buvo išpopuliarinti 1968 m. filme „Gyvų numirėlių naktis“. Jie paprastai vaizduojami lėtai judantys bandomis, kurios dėl savo gausos užgožia žmones. XXI a. pradžioje filmuose pasirodė zombiai, kurie judresni, piktesni, protingesni ir stipresni už tradicinius zombius. Daugelyje šių „greitų“ zombių, pavyzdžiui, „28 dienos po“, „Zombių žemė“, „Dying Light“, „The Last of Us“ ir „Left 4 Dead“, siužetas susijęs ne su atgimusiais lavonais, o su gyvais užkrėstais žmonėmis. Patobulėjus CGI technologijoms ir atsiradus pirmojo asmens šaudyklėms, bandos elgesį pakeitė zombiai, gebantys bėgti, šokinėti ir pulti individualiai.
miniatiūra|Zombiai, pavaizduoti 1968 m. filme „Gyvų numirėlių naktis“|297x297px
 Teminė potekstė 
Nuo pat žanro atsiradimo pradžios filmų kūrėjai zombių apokalipsę naudojo kaip įvairių kultūrinių baimių ir socialinių įtampų, įskaitant ligų ir maro plitimą, metaforą. Pasakojimas apie zombių apokalipsę stipriai susijęs su neramia XX a. septintojo dešimtmečio JAV visuomene, kai buvo sukurtas šio žanro pradininkas – filmas „Gyvų numirėlių naktis“.Adam Rockoff. Going to Pieces: The Rise and Fall of the Slasher Film, 1978–1986 (Jefferson, N.C.: McFarland, 2002), p. 35, ."Zombie Movies" in The Encyclopedia of Fantasy, ed. John Clute and John Grant (New York: St. Martin's Press, 1999). p. 1048. 

Tuo metu, kai Romero filmavo šį filmą, amerikiečiai per televiziją žiūrėjo įvairių smurtinių įvykių vaizdus, įskaitant 1967 m. Niuarko riaušes, 1967 m. Detroito riaušes ir Vietnamo karą. Politikos mokslų docentė Erin C. Cassese komentavo, kad visuomenės baimė dėl rasinės įtampos atsispindi filme rodomų zombių bandos veiduose, o zombių dehumanizacija yra įspėjimas apie žmonių psichologiją. Tačiau ši pilietinio karo tarp rasių tema buvo atsitiktinė. Romero pasamdė afroamerikietį aktorių Duane Jones vien dėl to, kad jis buvo geriausias aktorius, tačiau pažymėjo, kad baigus filmą „tą pačią naktį išgirdome žinią, kad nušautas Martin Luther King. Visur kilo rasinės riaušės“. Romero 1978 m. sukurtas „Gyvų numirėlių nakties“ tęsinys „Numirėlių aušra“ dažnai laikomas vartotojiškos visuomenės satyra. Filme zombiai užplūsta prekybos centrą, kuriame pasislėpė išgyvenusieji. Javier Zarracina iš „Vox“ komentavo: „Numirėlių aušros“ zombiai pabrėžia kapitalizmo ir beprasmiško vartojimo baimę, kuri kamavo 7-ojo dešimtmečio pabaigą“. Nuo aštuntojo dešimtmečio zombių apokalipsę skatino pasaulinio užkrėtimo baimė dėl 1976 m. pasirodžiusios Ebolos, 1980 m. – AIDS, 9-ojo dešimtmečio viduryje – paukščių gripo, o 2003 m. – SARS.

Ši užkrato baimė kūrėjams suteikė naują zombių apokalipsės paaiškinimą. Užkrato koncepcija buvo panaudota 1996 m. kompiuteriniame žaidime „Resident Evil“ ir 2002 m. filme „28 dienos po“. Nuo 2010 m. pradėto rodyti postapokaliptinio televizijos serialo „Vaikštantys numirėliai“ vyraujanti tema – ne zombių bandos baimė, o kitų žmonių baimė. Seriale daugiausia dėmesio skiriama mažoms išgyvenusiųjų grupelėms, kurios vadovaujasi savisaugos principais ir kurias saugo sienos, skirtos apsaugoti ne tik nuo zombių, bet ir kitų išgyvenusiųjų. Rašytojas Max Brooks teigė, kad zombių žanras leidžia žmonėms susidoroti su savo nerimu dėl pasaulio pabaigos. Jis sakė: „Žmonės labai nerimauja dėl ateities. Juos nuolat kamuoja šios labai baisios, labai globalios katastrofos. Manau, kad daug žmonių mano, jog sistema griūva, ir, kaip ir 7-ajame dešimtmetyje, žmonėms reikia „saugios vietos“ savo apokaliptiniams rūpesčiams ištirti“. Kim Paffenroth pažymėjo, kad „labiau nei bet kuri kita pabaisa zombiai yra visiškai ir tiesiogine prasme apokaliptiniai... jie praneša apie pasaulio, kokį mes žinojome, pabaigą.“Kim Paffenroth. Gospel of the Living Dead: George Romero's Visions of Hell on Earth. Waco: Baylor University Press, 2006.

 Išnašos 

Kategorija:Mokslinė fantastika
Kategorija:Nemirėliai