Kilnusis laukinis

Kilnusis laukinis (angl. noble savage) – Vakarų antropologijoje, filosofijoje ir literatūroje vartojamas stereotipinis personažas, vaizduojamas kaip necivilizuotas, tačiau nesugadintas civilizacijos, gyvenantis harmonijoje su gamta ir pasižymintis įgimtu gerumu bei moraliniu pranašumu. Šis mitas atspindi idealizuotą „primityvių“ tautų įvaizdį, dažnai kontrastuojamą su civilizuotos visuomenės trūkumais.

 Kilmė 

Kilniojo laukinio idėja siejama su įvairiomis epochomis ir kultūromis, tačiau jos šaknys aptinkamos dar Antikos laikais.

 Romos imperija 
Pirmasis kilniojo laukinio koncepciją Vakarų pasaulyje pristatė romėnų istorikas Tacitas savo veikale Germania (98 m.). Jame jis aprašė senovės germanus kaip turinčius romėniškas dorybes, tokias kaip drąsa ir sąžiningumas, gyvenančius nesugadintus civilizacijos pagundų.

 Al-Andalus 
XII a. andalūzų alegoriniame romane Hayy ibn Yaqdhan, kurį parašė Ibn Tufail, kilniojo laukinio idėja plėtojama per pagrindinį veikėją, kuris, gyvendamas izoliuotoje aplinkoje be jokio išsilavinimo, per natūralią teologiją atranda tiesą apie pasaulį.

 Renesansas ir Apšvietos amžius 
XVI a. prancūzų filosofas Michel de Montaigne esė „Apie kanibalus“ (1580) pristatė „gamtos džentelmeno“ koncepciją, aprašydamas Brazilijos tupinambų tautą kaip moraliai lygiavertę europiečiams, nepaisant jų papročių skirtumų.

Terminą „kilnusis laukinis“ 1672 m. sugalvojo anglų dramaturgas John Dryden savo pjesėje „Ispanų Granados užkariavimas“ (The Conquest of Granada by the Spaniards), kur personažas Almanzoras apibūdinamas kaip laisvas žmogus, gyvenantis pagal gamtos taisykles.

XVIII a. šis įvaizdis tapo populiarus sentimentaliojoje literatūroje, kur kilnusis laukinis buvo vaizduojamas kaip „gamtos žmogus“, kontrastuojantis su civilizacijos ydomis. Alexander Pope savo poemoje „Esė apie žmogų“ (An Essay on Man, 1734) vaizdavo Šiaurės Amerikos indėnus kaip paprastus, tačiau laimingus žmones, gyvenančius harmonijoje su gamta.

 Kultūrinis stereotipas 

Kilniojo laukinio stereotipas buvo plačiai naudojamas įvairiose kultūrose ir kontekstuose, dažnai siekiant pateisinti kolonializmą arba kritikuoti civilizacijos trūkumus.

 Kolonializmas 
Nuo XV a., kai europiečiai atrado Ameriką, „laukinio“ terminas buvo naudojamas siekiant dehumanizuoti vietinius gyventojus, pateisinant jų kolonizaciją. Tačiau kai kurie intelektualai, tokie kaip Bartolomé de las Casas, idealizavo Amerikos indėnus kaip moraliai tyras būtybes, gyvenančias harmonijoje su gamta.

 Filosofiniai debatai 
XVII–XVIII a. kilniojo laukinio įvaizdis buvo naudojamas filosofinėse diskusijose. Thomas Hobbes veikale Leviatanas (1651) teigė, kad natūralioje būsenoje žmogaus gyvenimas yra „vienišas, skurdus, bjaurus, žiaurus ir trumpas“, tuo tarpu Jean-Jacques Rousseau manė, kad žmogus iš prigimties yra geras, o civilizacija jį sugadina. Rousseau darbai, tokie kaip „Diskursas apie nelygybės kilmę“ (1754), pabrėžė, kad žmogaus tobulėjimas civilizacijoje lemia moralinį nuosmukį.

 Literatūra 
Literatūroje kilnusis laukinis dažnai buvo romantizuojamas. Pavyzdžiui, James Fenimore Cooper romane „Paskutinis mohikanas“ (1826) ir Henry Wadsworth Longfellow poemoje „Hiawatha“ (1855) Šiaurės Amerikos indėnai vaizduojami kaip gyvenantys harmonijoje su gamta, toli nuo civilizacijos ydų. Taip pat Aphra Behn romanas „Oroonoko“ (1688) pasakoja apie Afrikos karalių, paverstą vergu, kuris išlieka moraliai pranašesnis už savo engėjus.

 Naudojimas ir kritika 

 Romantinis primityvizmas 
Kilniojo laukinio stereotipas buvo plačiai naudojamas romantizuojant primityvias tautas. François Fénelon romane „Telemacho nuotykiai“ (1699) aprašė manduriečius kaip taikius ir dorus žmones, gyvenančius paprastai ir laisvai. Panašiai Benjamin Franklin gyrė Šiaurės Amerikos indėnų gyvenimo būdą, kritikuodamas europiečių rasizmą, vadinant indėnus „laukiniais“.

 Charles Dickens 
XIX a. Charles Dickens esė „Kilnusis laukinis“ (1853) kritikavo šio stereotipo romantizavimą, teigdamas, kad indėnai yra žiaurūs ir neturi moralinių jausmų, o jų idealizavimas yra „didelė nesąmonė“.

 Rasizmo teorijos 
XIX a. mokslininkai, tokie kaip John Crawfurd ir James Hunt, naudojo kilniojo laukinio stereotipą kaip mokslinio rasizmo pavyzdį, teigdami, kad kiekviena rasė yra atskira žmogaus rūšis.

 Šiuolaikinės perspektyvos 

 Primityvizmo šalininkai 
XX–XXI a. kai kurie mokslininkai, tokie kaip John Zerzan, teigia, kad primityvios visuomenės buvo taikesnės ir harmoningesnės nei civilizuotos. UNESCO Sevilijos pareiškimas apie smurtą (1986) atmeta idėją, kad žmogaus polinkis į smurtą yra įgimtas.

 Primityvizmo kritikai 
Kiti mokslininkai, tokie kaip Lawrence H. Keeley ir Steven LeBlanc, teigia, kad archeologiniai įrodymai rodo, jog smurtas buvo įprastas ankstyvosiose visuomenėse, o kilniojo laukinio mitas yra politiškai motyvuotas iškraipymas. Roger Sandall kritikavo antropologus už primityvių tautų romantizavimą, teigdamas, kad tai dehumanizuoja čiabuvius ir trukdo jų kultūrinei asimiliacijai.

 Literatūra 

 Ellingson, Ter. (2001). The Myth of the Noble Savage. Berkeley, CA: University of California Press.
 Keeley, Lawrence H. (1996). War Before Civilization: The Myth of the Peaceful Savage. Oxford: University Press.
 LeBlanc, Steven (2003). Constant Battles: The Myth of the Peaceful, Noble Savage. New York: St Martin’s Press.
 Sandall, Roger (2001). The Culture Cult: Designer Tribalism and Other Essays. Westview Press.

Kategorija:Antropologija
Kategorija:Literatūros personažai
Kategorija:Kolonializmas