Damasko rožė

Damasko rožė (Rosa x damascena) – daugiametis erškėtinių (Rosaceae) šeimos, erškėčių (Rosa) genties krūmas, kultūrinis rožės hibridas kilęs iš prancūzinio erškėčio ir rosa moschata.Huxley, A., ed. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. Macmillan. Genetiniai tyrimai parodė ir Rosa fedtschenkoana indėlį šiam hibridui.Harkness, P. (2003). The Rose: An Illustrated History. Firefly.

Auginama Pietvakarių Azijoje ir pietų Europoje. Rožė žinoma daugybe įvairių kitų pavadinimų: Irano rožė, Isfahano rožė, Taifo rožė, Bulgariška rožė, Kastilijos rožė ir pan. Tai yra nacionalinė Irano gėlė.„A study on the relationships between Iranian people and Damask rose (Rosa damascena) and its therapeutic and healing properties“. 2004. The origin of Damask rose is the Middle East and it is the national flower of Iran.

Ji auginama ne tik dėl gražių žiedų, bet daugiau dėl kvapo savybių, kurios plačiai naudojamos kosmetikoje ir kulnarijoje.

 Savybės 
Tai yra netvarkingos formos krūmas, augantis iki 2,2 m aukščio, dygliuotomis šakelėmis. Lapai plunksniški su 5-7 lapeliais; žiedai nedideli, auga grupėmis, įvairių rožinių atspalvių.

Augalas laikomas svarbiu rožių klasifikacijoje. Jis davė pradžią tokiems hibridams, kaip Rosa x centifolia, Portando, burboninėms ir kitoms rožėms.

Išskiriamos dvi atmainos:Huxley, A., ed. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. Macmillan.
 Vasarinės (R. × damascena nothovar. damascena) – pasižymi trumpu žydėjimo sezonu.
 Rudeninės (R. × damascena nothovar. semperflorens) žydi gerokai ilgiau.

 Sukultūrinimas 
Damasko rožės – labai seniai sukultūrinti augalai, tačiau tiksli sukultūrinimo vieta nėra iki galo aiški. Paprastai linkstama jų kilmės vieta nurodyti šiaurines Irano kalnyno priekalnes Centrinėje Azijoje.Triparental Origin of Damask Roses, Iwata H1, Kato T, Ohno S., Gene, Vol. 259, Issues 1-2, 23 December 2000, pages 53-9.. Iš čia jos paplito po pietinę Euraziją, ir tūkstantmečius auginamos visoje Pietvakarių Azijoje.

Į Europą rožes greičiausiai atvežė iš Kryžiaus karų grįžtantys kariai. Kadangi jos atkeliavo po Damasko apgulties 1148 m., joms prigijo pavadinimas Damasko rožės.Selina Denman (25 May 2016). „The city gardener: the damask rose’s history and appeal“. The National News.

 Auginimas ir panaudojimas 

Rožės auginamos įvairiose vietose (Irane, Sirijoje, Afganistane, Indijoje, Saudo Arabijoje, Turkijoje, Bulgarijoje, Prancūzijoje ir kitur) pirmiausia dėl savo aromatinių savybių. Dažniausiai auginamos ilgomis juostomis. Turkijoje paplitęs auginimas pririšus prie špalerių tvoros.Widrlechner, Mark P. (1981). „History and Utilization of Rosa damascena“. Economic Botany. 35 (1): 42–58. doi:10.1007/BF02859214. ISSN 0013-0001.

Rožių žiedų rinkimas yra daug jėgų reikalaujantis darbas, nes žydėjimas trunka 20-40 dienų, ir viskas paprastai atliekama rankomis. Tarp svarbiausių jos auginimo centrų yra Mrahas Sirijoje, Taifas Saudo Arabijoje, Farsas ir Kašanas Irane, Isparta Turkijoje, Kazanlekas (Rožių slėnis) Bulgarijoje. Seniau jomis garsėjo Kabulas Afganistane.„Afghan Rose Oil, An Attractive Fragrance for International Markets“. Archived from the original on 24 February 2017. Retrieved 29 June 2017.

Šiose vietovėse koncentruojasi ne tik auginimo, bet ir žiedlapių perdirbimo infrastruktūra. Vietos gyventojai karta iš kartos tęsia šią tradiciją. Dėl savo svarbos praktikos ir meistrystė, susiję su Damasko rože al-Mrahe (Sirija) 2019 m. UNESCO buvo pripažinta kaip nematerialusis pasaulio paveldasPractices and craftsmanship associated with the Damascene rose in Al-Mrah. 2024 m. juo buvo pripažintos ir Kultūrinės praktikos susijusios su Taifo rožėmis Saudo Arabijoje.Cultural practices related to Taif roses

Damasko rožių distiliavimo procesą išrado islamo alchemikai viduramžiais. Rožių žiedlapius verdant vandenyje ir distiliuojant gaunamas rožių aliejus naudojamas kosmetikoje, ir rožių vanduo (), naudojamas kulinarijoje. Pagal populiarią teoriją rožių vandens išgavimas priskiriamas X a. mokslininkui AvicenaiAdamson, Melitta Weiss (2004-01-01). Food in Medieval Times. Greenwood Publishing. p. 29. ISBN 9780313321474..

Rožių vanduo yra vienas svarbiausių prieskonių islamo virtuvėse. Juo marinuojama mėsa, jis pilamas į desertus, o kai kuriuose yra būtinas ingredientas. Be rožių vandens neapsiena turkiški saldėsiai, gulab džamunas ir kiti valgiai. Džiovinti rožių lapeliai geriami kaip arbata zahurat, o jų milteliai naudojami prieskonių mišinyje ras al hanute ().

Taip pat iš rožių verdama uogienė.

Susijusios pasaulio paveldo tradicijos
 Argano auginimas (2014, );
 Vynuogių auginimas Pantelerijos saloje (2014, );
 Datulinės palmės auginimas (2019-22, 14 valstybių);
 Chavlani kavos auginimas (2022, );
 Tradicinis alyvmedžių auginimas (2023, );
 Mihraso alyvuogių auginimas (2025, );
 Kviečių auginimas (2025, ).

 Išnašos 

Kategorija:Erškėčiai
Kategorija:Prieskoniai
Kategorija:Islamo virtuvė
Kategorija:Nematerialusis pasaulio paveldo sąrašas
Kategorija:Parfumeriniai augalai