Władysław Wejtko

Vladyslavas Veitko (,  – ) – lenkų generolas. Tarnavo Rusijos imperijos ir Lenkijos kariuomenėse.

 Biografija 
Gimęs 1859 m. vasario 1 d. Livonijoje, Rusijos imperijoje, lenkų šeimoje, netrukus persikėlė į Juodosios jūros provincijas, galbūt dėl priespaudos, su kuria susidūrė lenkai po nepavykusio 1863–1864 m. sukilimo.

Įstojo į Rusijos imperijos kariuomenę ir 1882 m. tapo karininku, įgijo inžinieriaus specialybę. 1898 m. jam suteiktas kapitono laipsnis. Vėliau dalyvavo 1905 m. Rusijos–Japonijos kare ir tarnavo Sibire, kur dalyvavo tiesiant daugybę kelių ir tiltų. 1914 m., netrukus prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, buvo pripažintas kaltu dėl cenzūros įstatymų pažeidimo ir išsiųstas į Rytų frontą. Ten Veitko dalyvavo derybose dėl apsikeitimo belaisviais su Austrija-Vengrija, po to tarnavo logistikos ir įtvirtinimų daliniuose. 1915 m. jam buvo suteiktas generolo leitenanto laipsnis, tačiau jis negavo savarankiško dalinio, kuris paprastai siejamas su paaukštinimu.

1917 m. per Rusijos Vasario revoliuciją jis atsidūrė Sankt Peterburge, kur tapo vienu iš Lenkų karo komisijos vadovų, o vėliau – vienu iš 1-ojo lenkų korpuso Rusijoje vadų. 1918 m. suorganizavo Lietuvos ir Baltarusijos savigynos pajėgas ir 1-ąją lietuvių-gudų diviziją.Władysław Wejtko, Samoobrona Litwy i Białorusi ..., s. 9. Gruodžio 8 d. Juzefo Pilsudskio įsakymu buvo oficialiai priimtas į naujai formuojamą Lenkijos kariuomenę ir gavo generolo majoro laipsnį.Władysław Wejtko, Samoobrona Litwy i Białorusi ..., s. 20. 1919 m. išsiųstas mokytis į Prancūziją, o 1920 m. pavasarį tapo vyriausiuoju techninių pajėgų inspektoriumi (Generalny Inspektor Wojsk Technicznych). Per Lenkijos–sovietų karą Veitko dirbo Prancūzijos karinėje misijoje Lenkijoje ir dalyvavo Varšuvos mūšyje, kur padėjo rengti Lenkijos įtvirtinimus ir gynybines linijas.

1921 m. išėjo į pensiją. Iki pat mirties 1933 m. jis buvo daugelio lenkų organizacijų, tarp jų ir Lenkijos Raudonojo Kryžiaus, veikėjas, daugelio straipsnių ir knygų autorius. Mirė 1933 m. lapkričio 16 d., palaidotas Nalenčuve.
 Išnašos 

 Šaltiniai 

 Nałęczowski generał - biografia: Część 1 , Część 2 

 Literatūra 
 Tadeusz Kryska-Karski i Stanisław Żurakowski, Generałowie Polski Niepodległej, Editions Spotkania, Warszawa 1991, wyd. II uzup. i poprawione.
 H.P Kosk, Generalicja Polska, Oficyna Wydawnicza "Ajaks", Pruszków 1998.
 Stawecki P., Słownik biograficzny generałów Wojska Polskiego 1918–1939, Warszawa: Bellona, 1994, , OCLC 830050159.
 Władysław Wejtko, Samoobrona Litwy i Białorusi. Szkic historyczny, Nakładem Związku Organizacji b. Wojskowych w Wilnie, Wilno 1930.

Kategorija:Lenkijos generolai