Liliana Cavani

Lilijana Kavani (; g. 1933 m. sausio 12 d. This site uses Cavani’s birth certificate as its source of information.) – italų režisierė ir scenaristė. Kartu su Bernardo Bertolucci, Pier Paolo Pasolini ir Marco Bellocchio ji priklauso italų kino kūrėjų iš Emilijos-Romanijos kartai, išpopuliarėjusiai XX a. 7-ajame dešimtmetyje. Tarptautinio pripažinimo Kavani sulaukė 1974 m., pasirodžius filmui „Naktinis portjė“.

Jos filmai paprastai susiję su istorine tematikaBrunetta, The History of Italian Cinema, p. 227. Be vaidybinių ir dokumentinių filmų, ji taip pat režisavo keletą operų.

 Ankstyvasis gyvenimas 
Kavani gimė Karpyje netoli Modenos. Jos tėvas buvo architektas ir dirbo miestų planavimo srityje, daug keliavo, todėl mergaitės auklėjimu dažnai rūpinosi seneliaiMarrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 4.

1959 m. Kavani baigė literatūros ir filologijos studijas Bolonijos universitete, nors pradžioje ketino studijuoti archeologiją. Universitete ji susidomėjo kinu ir po studijų išvyko į Romą, kur įstojo į Eksperimentinį kinocentrą. Čia ji studijavo dokumentinį kiną ir sukūrė du trumpo metražo filmus: „Incontro notturno“ bei „L’evento“.

 Karjera televizijoje ir kine 
Besimokydama kinocentre, Kavani laimėjo Italijos nacionalinės televizijos RAI konkursą surengtą konkursą ir 1961 m. įsidarbino istorinių dokumentinių filmų režisiere. Tarp pirmųjų jos darbų buvo filmas „Trečiojo reicho istorija“ (, 1962–1963) apie nacių režimo iškilimąMarrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 5. Tai buvo pirmasis istorinis vokiečių totalitarizmo tyrimas, parodytas per televiziją. Kiti to laikotarpio jos dokumentiniai filmai buvo „Stalino metai“ (), „Pasipriešinimo moteris“ () ir „Filipas Petenas“ (), 1965 m. Venecijos kino festivalyje pelnęs Auksinį liūtą dokumentinių filmų konkursinėje programoje. Šiuo laikotarpiu ji taip pat sukūrė keturių valandų trukmės dokumentinį filmą „Taikos diena“ () apie migraciją iš Pietų į Šiaurės Italiją.

1966 m. Kavani sukūrė pirmąjį vaidybinį filmą „Pranciškus Asyžietis“ (), kuris buvo skirtas televizijai ir parodytas padalintas į dvi dalis. Juosta sulaukė didelio pasisekimo, tačiau sukėlė ir daug neigiamų reakcijų, buvo pavadinta „eretiška, šventvagiška ir įžeidžiančia italų tautos tikėjimą“Marrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 18. Tai buvo pirmas kartas, kuomet Kavani kūryba sukėlė didelę poleminę reakciją, kas vėliau tapo įprasta vertinant jos darbusBondanella, Italian Cinema, p. 348.

1968 m. Kavani filme „Galilėjus“ () buvo akcentuojamas konfliktas tarp mokslo ir religijosMarrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 37. Juosta buvo skirta letevizijai, tačiau jį uždraudė cenzūra ir filmas niekada taip ir nebuvo parodytas televizijoje, tik vėliau pateko į kino teatrus, pavykus rasti platintoją.

Juosta „Kanibalai“ () (1970), kuriame režisierė pasinaudojo Sofoklio mitu „Antigonė“ pasakojimui apie šiuolaikinės Italijos politinę būklę, nesulaukė susidomėjimo ir ji vėl grįžo prie dokumentinių filmų su darbu „Vaikai ir mes“ ()Bondanella, Italian Cinema, p. 349.

1971 m. pasirodęs Kavani filmas „Svečias“ () buvo parodytas Venecijos kino festivalio nekonkursinėje programoje ir dar labiau paryškino jos dėmesį socialinėms ir psichologinėms temomis.

Kavani beveik nebuvo žinoma už Italijos ribų, tačiau viską pakeitė 1974 m. pasirodęs filmas „Naktinis portjė“ (), tapes turbūt garsiausiu jos darbuArmstrong et al., The Rough Guide to Film, p. 85. Filmo siužetas apie buvusią koncentracijos stovyklos kalinę, vėl sutikusią ir įsimylėjusią savo buvusį prižiūrėtoją Europoje filmas buvo įvertintas kaip novatoriškas bandymas ištirti nerimą keliančias seksualines ir psichologines dviprasmybes, kurias sukelia karasBondanella, Italian Cinema, p. 351, tuo tarpu JAV kritikas Roger Ebert filmą pavadino „niekingu“, o abu didžiausi Niujorko kritikai Pauline Kael ir Vincent Canby atmetė jį kaip „šlamštą“Marrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 221.

Po 1977 m. filmo „Anapus gėrio ir blogio“ (), Kavani pradėjo režisuoti operas: pradžioje Florencijoje, o vėliau ir kitose Europos valstybėse. 1981 m. juosta „Oda“ () su Marcello Mastroianni, Claudia Cardinale, Carlo Giuffrè ir Burt Lancaster buvo parodyta Kanų kino festivalyje.

„Berlyno romanas“ () (1985) buvo trečioji jos filmų su vokiška aplinka trilogijos dalis, kuri prasidėjo filmu „Naktinis portjė“ ir tęsėsi su „Anapus gėrio ir blogio“Marrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 237.

1989 m. Kavani grįžo prie Pranciškaus Asyžiečio temos su filmu „Pranciškus“, o pagrindinius vaidmenis jame atliko Mickey Rourke ir Helena Bonham CarterMarrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 168Marrone, The Gaze and the Labyrinth, p. 161. Dešimtajame dešimtmetyje ji ėmė labiau domėtis operų statymu ir mažiau laiko skyrė filmų kūrimui. Kavani grįžo prie savo televizijos šaknų ir režisavo tris televizijos operų pastatymus: Giuseppe Verdi „Traviata“ (1992 m.), Pietro Mascagni „Cavalleria rusticana“ (1996 m.) ir Giacomo Puccini „Manon Lescaut“ (1998 m.)Bondanella, Italian Cinema, p. 510.

2002 m. Kavani sukūrė filmą „Riplio žaidimas“ (), paremtą to paties pavadinimo Patricia Highsmith romanu, kuris yra „Talentingojo pono Riplio“ tęsinys.

2023 m. 80-ajame Venecijos kino festivalyje įvyko jos naujausio filmo „Laiko tvarka“ () premjera. Tai buvo pirmasis 89–erių sulaukusios režisierės filmas po daugiau kaip 20 metų pertraukos, o festivalyje ji buvo apdovanota Auksiniu liūtu už viso gyvenimo nuopelnus.

 Filmografija 
MetaiPavadinimasOriginalus pavadinimasPastabos 1966 Pranciškus Asyžietis Francesco d’Assisi TV filmas 1968 Galilėjus Galileo TV filmas 1969 Kanibalai I Cannibali 1971 Svečias L’ospite 1973 Milarepa Milarepa 1974 Naktinis portjė Il portiere di notte 1977 Anapus gėrio ir blogio Al di là del bene e del male 1981 Oda La pelle 1982 Už durų Oltre la porta 1985 Berlyno romanas Interno Berlinese 1989 Pranciškus Francesco 1993 Kur tu? Aš čia Dove siete? Io sono qui 2002 Riplio žaidimas Il gioco di Ripley  2005 De Gasperis, vilties žmogus De Gasperi, l’uomo della speranza TV filmas 2008 Enšteinas Einstein TV filmas 2012 Parduodamas kūnas Un corpo in vendita 2014 Pranciškus Francesco TV filmas 2023 Laiko tvarka L’ordine del tempo

 Pagrindiniai apdovanojimai 
 Venecijos kino festivalis – karjeros Auksinis liūtas (2023)
 Globo d'oro – karjeros apdovanojimas (2008)
 Valjadolido filmų festivalis – geriausias filmas (1967)
 David di Donatello – karjeros apdovanojimas (2012)
 Ciak d'oro – karjeros apdovanojimas (2009)

 Nuorodos 

 IMDb profilis

 Šaltiniai 

Kategorija:Italijos kino režisieriai