Dangaus kūnas

Astronominis objektas arba dangaus kūnas – stebimos visatos erdvėje esantis fizikinis kūnas. Astronomijoje terminai „astronominis objektas“ ir „dangaus kūnas“ dažnai vartojami kaip sinonimai. Vis dėlto astronominis objektas gali reikšti ne vieną objektą, o sudėtingą struktūrą, sudarytą iš kelių kūnų ar net kitų objektų su substruktūromis (pvz. galaktiką).

Astronominių objektų pavyzdžiai – planetų sistemos, žvaigždžių spiečiai, ūkai ir galaktikos, dangaus kūnų – asteroidai, mėnuliai, planetos ir žvaigždės. Kometa gali būti identifikuojama ir kaip dangaus kūnas, ir kaip astronominis objektas: tai kūnas, kai kalbama apie sušalusį ledo ir dulkių branduolį, ir objektas, apibūdinant visą kometą su jos išsklaidyta koma ir uodega.

Astronominiai objektai, tokie kaip žvaigždės, planetos, ūkai, asteroidai ir kometos, buvo stebimi tūkstančius metų, nors ankstyvosios kultūros šiuos kūnus laikė dievais ar dievybėmis. Šiose ankstyvosiose kultūrose objektų judėjimas buvo labai svarbus, nes pagal dangaus kūnų orientuotasi, plaukiant didelius atstumus, atskiriant metų laikus ir nustatant, kada sodinti javus. Viduramžiais civilizacijos pradėjo atidžiau tyrinėti šių kūnų judėjimą. Keletas Vidurinių Rytų astronomų ėmėsi išsamaus žvaigždžių ir ūkų aprašymo ir, remdamiesi šių žvaigždžių ir planetų judėjimu, sudarydavo tikslesnius kalendorius. Europoje astronomai daugiau dėmesio skyrė prietaisams, padedantiems tyrinėti dangaus objektus, ir kūrė vadovėlius ir universitetus, kurie mokytų žmones daugiau apie astronomiją.

Per mokslo revoliuciją, 1543 m., buvo paskelbtas Mikalojaus Koperniko heliocentrinis modelis. Šis modelis Žemę kartu su visomis kitomis planetomis apibūdino kaip astronominius kūnus, skriejančius aplink Saulę, esančius Saulės sistemos centre. Johannesas Kepleris atrado Keplerio planetų judėjimo dėsnius, nusakančius astronominių kūnų bendrų orbitų savybes; šie buvo panaudoti heliocentriniam modeliui tobulinti. 1584 m. Giordano Bruno pasiūlė idėją, kad visos tolimos žvaigždės yra joms pačioms saulės. Galilėjus Galilėjus buvo vienas pirmųjų astronomų, naudojusių teleskopus dangui stebėti. 1610 m. jis stebėjo keturis didžiausius Jupiterio palydovus, dabar vadinamus Galilėjaus palydovais. Galilėjus taip pat stebėjo Veneros fazes, kraterius Mėnulyje ir saulės dėmes ant Saulės. Astronomas Edmondas Halis sugebėjo sėkmingai nuspėti Halio kometos, kuri pavadinta jo vardu, sugrįžimą 1758 m. 1781 m. seras Viljamas Heršelis atrado naują Urano planetą, pirmąją planetą, nematomą plika akimi.

19 ir 20 amžiuje naujos technologijos ir mokslo naujovės leido mokslininkams gerokai išplėsti savo supratimą apie astronomiją ir astronominius objektus. Pradėti statyti didesni teleskopai ir observatorijos, o mokslininkai fotografinėse plokštelėse pradėjo spausdinti Mėnulio ir kitų dangaus kūnų vaizdus. Buvo atrasti nauji žmogaus akiai nematomi šviesos bangos ilgiai, sukurti nauji teleskopai, kurie leido pamatyti astronominius objektus regimosios šviesos diapazone. Josefas fon Fraunhoferis ir Angelo Secchi davė pradžią spektroskopijos sričiai, leidusią nustatyti žvaigždžių ir ūkų sudėtį, dėl ko vėliau astronomai sugebėjo nustatyti dvinarių žvaigždžių masę pagal jų orbitos elementus. Kompiuteriai buvo pradėti naudoti stebint ir tiriant didžiulius astronominių duomenų kiekius apie žvaigždes, o naujos technologijos, tokios kaip fotoelektrinis fotometras, leido astronomams tiksliai išmatuoti žvaigždžių spalvą ir šviesumą pagal tai nustatyti jų temperatūrą ir masę. 1913 m. astronomai E. Hercšprungas ir H. Raselas nepriklausomai vienas nuo kito sukūrė Hercšprungo–Raselo diagramą, kuri išskirstė žvaigždes pagal jų šviesumą ir spalvą bei taip leido astronomams lengviau ištirti žvaigždes. Nustatyta, kad žvaigždės dažniausiai patenka į žvaigždžių juostą, diagramoje vadinamąpagrindinės sekos žvaigždėmis. Patobulintą žvaigždžių klasifikavimo schemą 1943 m. paskelbė Viljamas Vilsonas Morganas ir Filipas Čaildsas Kynanas, remdamiesi Hercšprungo–Raselo diagrama. Astronomai taip pat pradėjo diskutuoti, ar už Paukščių Tako yra kitų galaktikų. Šios diskusijos baigėsi, kai Edvinas Hablas identifikavo Andromedos ūką kaip kitą galaktiką kartu su daugeliu kitų, esančių toli nuo Paukščių Tako.

Visata gali būti laikoma turinčia hierarchinę struktūrą. Didžiausiu masteliu pagrindinis visas struktūras apimąs komponentas yra galaktika. Galaktikos yra suskirstytos į grupes ir spiečius, dažnai esančius didesniuose superspiečiuose, kurie savo ruožtu yra susipynę išilgai didelių gijų tarp beveik tuščių tuštumų ir sudaro tinklą, apimantį stebimą visatą. 

Galaktikų būna įvairių formų, netaisyklingų, elipsiškų ir panašių į diską, priklausomai nuo jų formavimosi ir evoliucinės istorijos, įskaitant sąveiką su kitomis galaktikomis, kurios gali sukelti susiliejimą. Daugumos galaktikų šerdyje yra supermasyvi juodoji skylė, dėl kurios gali susidaryti aktyvus galaktikos branduolys. Galaktikos taip pat gali turėti palydovus nykštukinių galaktikų ir rutulinių spiečių pavidalu.

 Astronominių objektų sąrašas ir skalė 
 Saulės sistemoje esantys objektai Už Saulės sistemos esantys objektai Stebima visata Pavieniai objektai Sudėtiniai objektai Išplėstiniai objektaiSaulės sistema
 Žemės grupės planetos
 Milžinės planetos
 Dujų milžinės
 Ledo milžinės
 Heliosfera
 Orto kometoidų debesis
 Hilso debesys
 Meteorodai
 Mikrometeoroidai
 Meteorai
 Bolidai
 Palydovai
 Mažieji palydovai
 Palydovų palydovai 
 Mažosios planetos
 Asteroidai
 Nykštukinės planetos
 Palydovai
 Dvinariai asteroidai
 Sinestijos 
 Planetos 
 Žiedų sistema
 Transneptūniniai objektai
 Mažieji Saulės Sistemos kūnai
 Kometos
 Planetoidai
 Kontaktinės dvinarės
 Saulė

Planetos
 Merkurijus
 Venera
 Žemė – Mėnulis
 Marsas – palydovai
 Jupiteris – palydovai
 Saturnas – palydovai
 Uranas – palydovai
 Neptūnas – palydovai

Nykštukinės planetos
 Plutonas – palydovai
 Eridė – Disnomija
 Cerera
 Makemakė – palydovas
 Haumėja – palydovai
 Kitos

Mažos planetos ir planetoidai
 Vulkanoidai 
 Ailočachnimai
 Atiros
 Netoli Žemės esantys kūnai
 Potencialiai pavojingi objektai
 Ardžunos
 Atenos
 Apolai
 Amorai
 Marsą kertantieji asteroidai
 Asteroidų žiedas 
 Alindos
 Kibelės
 Eosai
 Florai
 Hildos
 Hungarijos
 Higėjos
 Koronio
 Marios
 Nisos
 Palo
 Fokėjos
 Temio
 Vestos
 Trojos asteroidai
 Žemės
 Marso
 Jupiterio
 Urano
 Neptūno
 Kentaurai
 Damokloidai
 Koiperio juostos kūnai
 Klasikiniai koiperodai
 Rezonuojantys TNO
 Plutinai 
 Tvotinai 
 Išsklaidyto disko objektai
 Atsiskyrę objektai
 SednoidaiEgzoplanetos
 Chtoninės planetos 
 Žemės analogai
 Ekscentriškieji Jupiteriai
 Egzopalydovai
 Dėl potvyninių jėgų atsiskyrę egzopalydovai
 Egzokomentos
 Karštieji Jupiteriai
 Karštieji Neptūnai
 Klaidžiojančios planetos
 Vandens planetos 
 Pulsarinės planetos
 Superžemės
 Sinchroniškai besisukančios planetos
 Akies obuolio planetos 
 Toroidinės planetos 
 Trojėnų planetos 
 Labai trumpo periodo planetos

Rudosios nykštukės
Rudosios nykštukės
 Planetos masės rudosios nykštukės

Žvaigždės
 Žvaigždžių populiacijos 
 Kintamosios žvaigždės
 Kompaktiškos žvaigždės

Pagal šviesį / evoliuciją
 Prožvaigždės
 Jaunieji žvaigždiniai objektai
 Žvaigždės iki pagrindinės sekos
 Pagrindinės sekos žvaigždės
 Subnykštukės
 Submilžinės
 Milžinės
 Raudonosios / Mėlynosios
 Ryškiosios milžinės
 Supermilžinės
 Raudonosios / Mėlynosios
 Hipermilžinės
 Ultravėsios nykštukės
Kvazižvaigždės  
 Kompaktiškos žvaigždės

Kompaktiškos žvaigždės
 Juodosios skylės
 Žvaigždės masės
 Vidutinės masės
 Supermasyvios
 Gama žybsniai
 Dvinarės
 Egzotinės žvaigždės 
 Geležinės žvaigždės 
 Neutroninės žvaigždės
Blicarai 
Magnetarai
 Pulsarai
Torno-Žitkovo objektai 
 Planko žvaigždės 
 Preoninės žvaigždės 
 Kvarkinės žvaigždės 
 Keistosios žvaigždės 
 Baltosios nykštukės
 Juodosios nykštukės 

Pekuliariosios žvaigždės
 A tipo
 Pekuliariosios  Metališkosios
 Bario
 Mėlynosios atsilikėlės
 Anglies
 P Gulbės
 S tipo
 Shell
 Volfo-Rajė žvaigždės

Kintamosios ekstrinsinės
 Besisukančios kintamosios
 Alfa2 CVn
 Elipsoidinės
 Užtemdomosios dvinarės
 Algolio
 Beta Lyros
 Didžiųjų Grįžulo Ratų dvinarės

Kintamosios intrinsinės
 Pulsuojančiosios
 Cefeidės
 Virginidės
 Delta Skuti
 Lyridės
 Miridės
 Pusiau reguliariosios
 Nereguliariosios
 Cefėjo Beta
 Gulbės Alfa
 RV Tauro
 Erupcinės kintamosios
 Liepsnojančios žvaigždės
  Tauro T
 FU Orionio
 RCr Šiaurinės
 Ryškiosios mėlynosios
 Sproginėjančios
 Simbiotinės
 Mikronovos
 Nykštukės novos
 Novos
 Supernovos
 Ia,  Ib, Ic ir antrojo tipo supernovos
 Hipernovos
 GRBs
 Nenusisekusiosios supernovosSistemos
 Planetų sistemos
 Žvaigždės

Dvinarės žvaigždės
 Optinės
 Vizualinės
 Astrometrinės
 Spektroskopinės
 Užtemdomosios
 Atsiskyrusiosios
 Pusiau atsiskyrusiosios
 Kontaktinės
 Rentgeno spindulių
 Barsterės

Žvaigždžių grupės
 Žvaigždžių spiečiai
 Žvaigždžių asociacija
 Padrikieji
 Kamuoliniai
 Hiperkompaktiški
 Žvaigždynai
 Asterizmai

Galaktikos
 Galaktikos
 Grupės ir spiečiai
 Palydovinės galaktikos
 Superspiečiai
 Pagal komponentą
 Telkiniai

 Ploni diskai
 Stori diskai
 Halas
 Koronos

 Žvaigždžių srovės
 Pagal morfologiją
 Spiralinės
 Skersinės spiralinės
 Lęšinės galaktikos
 Eliptinės
 Žiedinės
 Netaisyklingosios
 Pagal dydį
 Ryškiausio spiečio
 Milžinės eliptinės
 Nykštukinės
 Pagal tipą
 Progalaktika
 Žvaigdžiatvėrės
 Tamsiosios
 Aktyviosios
 Radijo
 Seiferto
 Kvazarai
 Mikrokvazarai
 Blazarai
 OVV
 Raudonieji grynuoliai
 Tuštumos galaktikosDiskai ir medžiagos
 Tarpplanetiniai
 Dulkių debesys
 Medžiagos
 Magnetiniai laukai
 Žvaigždiniai diskai
 Akreciniai
 Apyžvaigždiniai
 Proplanetiniai
 Nuolaužų
 Tarpžvaigždiniai
 Debesys
 Medžiagos
 Keisti radijo bangų žiedai
 Tarpgalaktiniai
 Dulkės
 Medžiagos
 Keisti radijo bangų žiedai
Ūkai
 Emisiniai
 Planetiškieji
 Supernovos liekanos
 Plerionai
 H II sritis
 Atspindžio
 Tamsieji debesys
 Molekuliniai
 Globulės
 Jonizuoti proplanetiniai diskai
 H I sritis
Kosminė skalė
 Foninė spinduliuotė
 Kosminė styga 
 Tamsioji medžiaga
 Masyvūs kompaktiški halo objektai
 Silpnai sąveikaujančios masyvios dalelės
 Domeno siena 
 Dulkės
 Filamentai
 Didelės kvazarų grupės
 Tuštuma
Supertuštuma

 Galerija 

 Šaltiniai 

Kategorija:Astronomijos objektai