Arabų užkariavimai

Arabų užkariavimai () – VII–IX a. arabų vykdytos karinės kampanijos Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje ir Pietvakarių Europoje. Karinius žygius pradėjo islamo pranašas Mahometas, suvienijęs Arabijos pusiasalio gentis. Po Mahometo mirties užkariavimus tęsė jo įpėdinių įkurta valstybė Kalifatas: Rašidų (632–661), Omejadų (661–750) ir Abasidų (nuo 750).

Gretimų kraštų puolimą pradėjo 4 pirmieji Rašidų kalifai: Abu Bakras (632–634), Omaras (634–644), Osmanas (644–656) ir Ali (656–661).

 Karinės kampanijos 

 Sirija ir Palestina (634–641) 
634 m. arabai užpuolė Bizantijai priklausančias Siriją bei Palestiną. 635 m. užimtas Damaskas, 638 m. – Jeruzalė, 640 m. – Cezarėja. 640 m. arabai galutinai užėmė Siriją ir Palestiną bei prijungė jas prie Rašidų kalifato.

 Egiptas (639–642) 
639 m. arabų karvedys Amras ibn al Asas įsiveržė į Egiptą. 642 m. užėmė Aleksandriją ir užbaigė Egipto užkariavimą. Egipto teritorija prijungta prie Kalifato.

 Persija (633–651) 
633 m. kalifo Abu Bakro pasiųstas karvedys Chalidas ibn al Validas įsiveržė į Sasanidų valdomą Iraką. Neseniai sostą perėmęs šachas Jazdegerdas III subūrė kariuomenę pasipriešinti užkariautojams, nors dauguma marzbanų atsisakė padėti. 636 m. arabai Kadisijos mūšyje sunaikino persų kariuomenę ir užėmė Sasanidų sostinę Ktesifoną. Jazdegerdas III tęsė kovą, bet 642 m. Nahavando mūšyje patyrė dar vieną pralaimėjimą ir pasitraukė į Chorasaną, kur 651 m. buvo nužudytas satrapo. Arabai nukariavo visą Sasanidų valstybės teritoriją ir prijungė ją prie Kalifato.

 Magribas (647–742) 
Nukariavę Egiptą arabai ėmė rengti karinius žygius į Kirenaiką (dab. šiaurės rytų Libija) ir teritorijas į vakarus. Bizantijos valdžia šiaurės vakarų Afrikoje tuo metu daugiausia apsiribojo pakrantės lygumose, o autonominiai berberų vienetai kontroliavo likusią dalį. 670 m. arabai buvusios romėnų gyvenvietės vietoje įkūrė Kairuano miestą, kuris suteikė jiems pagrindą tolesnei plėtrai. 698 m. arabams pavyko užimti Kartaginą, 708 m. – Tanžerą. Žlugus Tanžerui, daug berberų prisijungė prie musulmonų kariuomenės.G. Yver. Encyclopedia of Islam 2nd ed, Brill. „Maghreb“, vol. 5, p. 1189. 740 m. kilo berberų maištas, kuriame dalyvavo ir berberai charidžitai. Po daugybės nesėkmių Kalifatas pagaliau sugebėjo numalšinti sukilimą 742 m., nors vietinės berberų dinastijos atsiskyrė nuo Kalifato kontrolės.

 Pirėnų pusiasalis (711–721) 
710 m. mirus vestgotų karaliui Viticai, karalystė išgyveno politinio susiskaldymo laikotarpį. Vestgotų bajorai buvo pasidalinę tarp Viticos pasekėjų ir jo įpėdinio Roderiko. Viticos sūnus Achila, pralaimėjęs kovą dėl sosto, pabėgo į Maroką ir, pasak musulmonų tradicijos, prašė arabų įsiveržti į Ispaniją. 710 m. vasarą arabai surengė kelis sėkmingus žygius į Ispaniją. 711 m. Tanžero valdytojas Tarikas ibn Zijadas, pasinaudojęs susidariusia situacija, persikėlė per Gibraltaro sąsiaurį su arabų ir berberų kariuomene. 711 m. liepą sumušė Roderiko pajėgas prie Gvadaletės upės ir skverbėsi tolyn į šiaurę užimdamas Kordobą, Malagą, Toledą.Évariste Lévi-Provençal. Encyclopedia of Islam 2nd ed, Brill. „Al-Andalus“, vol. 1, p. 492

712 m. dar didesnės arabų pajėgos, vadovaujamos Musos Ibn Nusairo, kirto Gibraltaro sąsiaurį, kad susijungtų su Zijado pajėgomis Talaveroje. Įsiveržimą, atrodo, inicijavo Zajidas: kalifas al Validas I Damaske buvo nustebintas tokiu žingsniu. Iki 713 m. arabai užėmė beveik visą Pirėnų pusiasalį. 714 m. al Validas I išsikvietė Zijadą į Damaską, kad šis paaiškintų savo kampaniją Ispanijoje, tačiau Zijadas neskubėjo keliauti, o atvykęs į Damaską buvo įkalintas. 717 m. arabai užėmė Barseloną, 719 m. – Narboną, veržėsi į Tulūzą, 725 m. surengė žygį į Burgundiją.

Tolesnį arabų skverbimąsi į Europą sustabdė Karolis Martelis 732 m. Puatjė mūšyje. 759 m. frankų karalius Pipinas Trumpasis arabus išstūmė iš Galijos.

 Išnašos 

 Šaltiniai 






Kategorija:Islamo istorija
Kategorija:Arabų kalifatas