Vienpartinė sistema

Vienpartinė sistema, vienpartinė valstybė arba vienpartinis režimas – valdymo forma, kai valdžios monopolį turi tik viena politinė partija. Visos kitos partijos yra arba uždraustos, arba tik ribotai ir prižiūrimos valdančiosios partijos dalyvauja rinkimuose. Kartais terminas „de facto vienpartinė valstybė“ vartojamas apibūdinti dominuojančią partinę sistemą, kuri, skirtingai nei vienpartinėje valstybėje, leidžia (bent jau nominaliai) demokratinius daugiapartinius rinkimus, tačiau esama praktika ar politinių jėgų pusiausvyra veiksmingai užkerta kelią opozicijai iškovoti valdžią.

Nėra sutariama, kuri vienpartinė sistema seniausia. Vienų nuomone, tai 1714–1783 m. laikotarpis Didžiojoje Britanijoje, kai vyravo „perukų oligarchija“.Holmes, Geoffrey; and Szechi, D. (2014). The Age of Oligarchy: Pre-Industrial Britain 1722–1783. Routledge. p. xi. . . Kitų nuomone, tai Sąjungos ir pažangos komiteto valdymas Osmanų imperijoje po 1913 m. perversmo.

 Dabartinės vienpartinės valstybės 
Nuo 2023 šios šalys yra teisiškai vienos partijos valstybės:
Šalis Partijos vadovas Vadovo titulas Partija Ideologija Įkūrimo data Trukmė Pastabos Eritrėja center|157x157px Isaias Afwerki Pirmininkas Liaudies frontas už demokratiją ir teisingumą Eritrėjietiškas nacionalizmas, etatizmas 1993 m. gegužės 24 d.   Kinija center|133x133px Si Dzinpingas Generalinis sekretorius Kinijos komunistų partija Socializmas su kiniškais bruožais 1949 m. spalio 1 d.   Kubacenter|139x139px Migelis Diasas Kanelis Pirmasis sekretorius Kubos komunistų partija Marksizmas-leninizmas, kastroizmas, gevarizmas, kairysis nacionalizmas 1961 m. balandžio 16 d.   Laosascenter|133x133px Tonglun Sisulit Generalinis sekretorius Laoso liaudies revoliucijos partija Keisono Fomvihano mokymas 1975 m. gruodžio 2 d.   Sacharos Arabų Demokratinė Respublikacenter|113x113px Brahimas Ghali Generalinis sekretorius Polisario frontas Sacharietiškas nacionalizmas, socialdemokratija 1976 m. vasario 27 d.   Jungtinių Tautų Organizacijai nepriklausanti valstybė, kurios būstinė yra Alžyre. Šiaurės Korėjacenter|139x139px Kim Čen Unas Generalinis sekretorius Korėjos darbo partija Čučhė, songun 1948 m. rugsėjo 9 d.   Vadovauja Demokratiniam frontui Korėjos suvienijimui, į kurį įeina visos trys šalyje legaliai veikiančios politinės partijos Vietnamascenter|133x133px Ngujenas Fu Trongas Generalinis sekretorius Vietnamo komunistų partija Ho Ši Mino mokymas 1976 m. liepos 2 d.  

 Sąvoka 
Argumentai už vienpartinę sistemą būna įvairūs. Vienpartinės sistemos šalininkai teigia, kad ši sistema padeda lengviau priimti politinius sprendimus, veiksmingiau valdyti valstybę, užkirsti kelią tautinei ar kitokiai nesantaikai, pilietiniam karui. Tačiau vienpartinė sistema kritikuojama dėl demokratijos ir piliečių teisių varžymo, piktnaudžiavimo nekontroliuojama valdžia.Vienpartinė sistema (VLE)

Dažnai vienpartinė sistema teisinama tuo, kad atskirų partijų egzistavimas prieštarauja tautinei vienybei. Kiti teigia, kad viena partija esanti liaudies avangardas, sudaryta iš labiausiai politiškai sąmoningų jos narių, todėl partijos teisė valdyti negali būti teisėtai kvestionuojama. Sovietinė valdžia tvirtino, kad kelių politinių partijų egzistavimas tęstų klasių kovą, todėl tik viena partija gali vadovauti beklasiam proletariatui, tad Sovietų Sąjungos komunistų partija tapusi vienintele įgaliota politine partija.

Kai kurios vienpartinės valstybės užkerta kelią tik opozicinėms partijoms, o sąjunginėms partijoms leidžia egzistuoti kaip nuolatinėms koalicijos narėms (pvz., vadinamieji liaudies frontai). Tačiau šios sąjunginės partijos didžiąja dalimi arba visiškai pavaldžios valdančiajai partijai ir turi priimti valdančiosios partijos valdžios monopolį kaip savo egzistavimo sąlygą. To pavyzdžiai – Nacionalinis frontas buvusioje Rytų Vokietijoje ir Demokratinis frontas Tėvynės suvienijimui Šiaurės Korėjoje. Kitos valstybės yra uždraudusios visas kitas partijas, tačiau leidžia nepartiniams nariams kandidatuoti į įstatymų leidžiamuosius postus kaip nepriklausomiems (pvz., Taivane XX a. aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose ir Sovietų Sąjungoje). Dar kitos turi tik vieną teisėtą politinę partiją, kurios narystė yra būtina sąlyga norint užimti viešąsias pareigas. Taip buvo Turkmėnistane, valdant Saparmuratui Nijazovui, arba Zaire, vadovaujant Mobutu Sese Seko.

Savo šalyse dominuojančios partijos, valdančios vienpartines valstybes, dažnai vadinamos tiesiog Partija. Pavyzdžiui, taip visoje Sovietų Sąjungoje buvo vadinama Sovietų Sąjungos komunistų partija. Analogiška situacija buvo Zambijos Respublikoje iki 1991 m. – tiesiog Partija skelbėsi socialistinė Jungtinė nacionalinės nepriklausomybės partija.

Daugumai vienpartinėse valstybėse viešpataujančių partijų būdingas kuris nors iš šių bruožų:

 Partija, besiremianti marksizmo–leninizmo ideologija (pvz., Sovietų Sąjunga).
 Partija, palaikanti nacionalistinę ar fašistinę ideologiją (pvz., Italijos karalystė, valdoma Nacionalinės fašistų partijos arba Vokietija, valdoma Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos).
 Partija, atėjusi į valdžią šaliai paskelbus nepriklausomybę nuo kolonijinės valdžios. Vienpartinis valdymas dažnai įsitvirtina įvykus dekolonizacijai dėl vienos partijos dominuojančio vaidmens išsivadavimo ar nepriklausomybės kovose.

Turėdami politinį monopolį vienpartinių valstybių vadovai neturi paskatų rūpintis piliečių gerove. Dažnas aukštas korupcijos lygis tarp partinio elito. Vienpartinės diktatūros taip pat linkusios rečiau ir sunkiau pereiti prie demokratijos lyginant su dominuojančios partijos diktatūromis. Nors vienpartinės valstybės draudžia opozicines partijas, kai kurios leidžia kitoms partijoms ar judėjimams dalyvauti rinkimuose smulkių savivaldų lygiu. Vienpartinės valstybės neturi jokios teisėtos konkurencijos. Todėl į varžybas dėl svarbiausių administracinių postų iškelia elito atstovus ir jiems prijaučiančius kandidatus. Pavyzdžiui, Kinijos komunistų partija kaimo vietovėse politinę kontrolę užsitikrina infiltruodamasi į kaimų administracijas. Taip siekiama rinkti informaciją apie gyventojus atokiuose regionuose. Pastebima, kad vienpartinės valstybės taip pat naudojasi rinkimais siekdamos užtikrinti, kad į valdžią būtų išrinktas tik populiariausias elitas. Jos taip pat renka rinkimų duomenis apie tai, ar vietos pareigūnas gyventojų nevertinamas prastai. Tai suteikia vietos gyventojams galimybę stebėti vietos pareigūnus ir pranešti apie pasitenkinimą vietos valdžia. Visoje šalyje vienos partijos nariai užima pagrindinius politinius postus. Taip partija vengia atviro sukčiavimo, o savo valdžią vietos lygmeniu palaiko strategiškai skirdama elito atstovus.

Vienpartinės valstybės paprastai laikomos autoritarinėmis, nors kai kurias būtų tiksliau kategorizuoti kaip totalitarines. Kita vertus, ne visos autoritarinės ar totalitarinės valstybės yra valdomos vienos partijos. Absoliutinių monarchijų ir karinių diktatūrų atveju valdančiosios partijos dažnai nereikia, todėl visos politinės partijos yra nelegalios.

Lietuvoje vienpartinė sistema veikė 1936–1940 m.https://cris.mruni.eu/server/api/core/bitstreams/28fde780-25ce-44fa-bbba-7887e33ada25/content Ivanauskaitė-Pettinari, Kristina. POLITINIŲ PARTIJŲ TEISINIO STATUSO RAIDA
LIETUVOJE 1918–1940 M. Daktaro disertacija. 193 psl. (de facto ir 1927–1936 m.), 1940–1941 m. (įskaitant laikotarpį iki oficialaus inkorporavimo į SSRS rugpjūčio 3 d.), 1941 m. (taip pat de facto) tarp rugpjūčio 4 d. ir gruodžio 17 d. (legaliai veikiant vienai Lietuvių nacionalistų partijai) ir visos antros sovietinės okupacijos laikotarpiu (1944–1990 m.) Taip pat dalyje Lietuvos vienpartinė sistema buvo įvesta 1919 m. vasario 17–liepos 17 d. egzistavusioje Lietuvos – Baltarusijos Sovietų Socialistinėje Respublikoje.

 Šaltiniai 

 Taip pat skaitykite 
Dominuojančios partijos sistema
Daugiapartinė sistema
Dvipartinė sistema

Kategorija:Valdymo formos
Kategorija:Autoritarizmas